ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22.08.2016 р. Справа№ 5015/5653/11

За скаргою: Приватного підприємства Мідея, м. Львів

на дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного управління юстиції Львівської області

у справі № 5015/5653/11

за позовом: Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, м. Харків

до відповідача: Приватного підприємства Мідея, м. Львів

про стягнення 189 163, 46 грн.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від заявника (відповідача): ОСОБА_1 - представник

від позивача: не з'явився

від Сихівського відділу ДВС ЛМУЮ: ОСОБА_2 - представник

Розглядається скарга Приватного підприємства Мідея на дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного управління юстиції Львівської області при примусовому виконанні рішення у справі № 5015/5653/11 за позовом Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до Приватного підприємства Мідея про стягнення стягнення 189 163, 46 грн.

Ухвалою суду від 17.06.2016 року розгляд скарги призначено на 25.07.2016 року.

Розгляд скарги відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

Ухвалою суду від 15.08.2016 р. продовжено строк розгляду скарги, визначений ч. 1 ст. 69 ГПК України, на 15 днів.

Представник скаржника (боржника) в судових засіданнях вимоги скарги підтримав, просив її задоволити з підстав, викладених у скарзі та усних поясненнях.

Представник позивача (стягувача) в попередньому судовому засіданні та в письмових поясненнях вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

Представник Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного управління юстиції Львівської області в судових засіданнях вимоги скарги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні.

Розглянувши скаргу, суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду від 14.11.2011 року у справі № 5015/5653/11 позов Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк задоволено повністю. Стягнено з Приватного підприємства Мідея на користь Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк - заборгованість за кредитом 12 300,00 (дванадцять тисяч триста) швейцарських франків 00 сантимів, що згідно курсу НБУ становить 114 207, 54 грн.; - заборгованість по відсотках 6 065,49 (шість тисяч шістдесят пять) швейцарських франків 49 сантимів, що згідно курсу НБУ становить 56 319, 08 грн.; - 13 636,84 грн. пені за порушення строків повернення кредиту; - 5 000, 00 грн. - штрафу; - 1 891, 63 грн. - державного мита; - 236 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

25.11.2011 року на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ, який направлено стягувачу.

25.01.2012 р. постановою державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 30856223 з виконання наказу Господарського суду Львівської області від 25.11.2011 р. у справі № 5015/5653/11.

31.05.2016 р. на адресу Сихівського ВДВС м.Львів Головного управління юстиції Львівської області від представника стягувача ПАТ «Укрсиббанк» надійшла заява в якій він просив завершити виконавче провадження та зупинити реалізацію заставного майна банку. На підставі зазначеної заяви стягувача, 31.05.2016 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виділено виконавчий збір в окреме провадження та винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

На думку скаржника, норма п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає до застосування державним виконавцем лише у випадку, якщо ним самостійно в повному обсязі стягнуто заборгованість на підставі виконавчого листа, а не на підставі поданої стягувачем заяви. Боржник ПП «Мідея» погасило заборгованість добровільно шляхом перерахування коштів стягувачу на підставі запропонованої банком програми прощення в меншій сумі, ніж встановлено виконавчим листом. Тобто, боржником погашено борг не згідно виконавчого документа, а добровільно сплачено стягувачу шляхом часткової проплати боргу по кредитному зобов»язанню, а залишок боргу банком анульовано. Фактично заява стягувача про завершення виконавчого провадження мала бути взята до уваги державним виконавцем в контексті п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», де встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду. У зв»язку з тим, що виконавче провадження підлягало закінченню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не підлягає виділенню в окреме провадження, а відтак постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 31.05.2016 р. тиакож не відповідає вимогам закону, оскільки винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору можливе лише у випадку, якщо державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення. Оскільки жодних дій щодо реального та повного виконання рішення суду державним виконавцем не було вчинено, а відтак у нього не було підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, не погоджуючись з постановами державного виконавця від 31.05.2016 р. ВП № 30856223 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8. ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв»язку з повним та фактичним виконанням виконавчого листа та виділення виконавчого збору в окреме провадження та про стягнення з боржника виконавчого збору, скаржник звернувся до Господарського суду Львівської області зі скаргою на дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції Львівської області, в якій просить суд визнати дії державного виконавця незаконними, а вказані постанови недійсними.

У письмових поясненнях державний виконавець вимоги скарги заперечив з підстав, що у поданій стягувачем заяві на підставі якої було закінчено виконавче провадження жодним чином не зазначено про відмову від примусового виконання та не надано жодних документів, які б мали бути скеровані державним виконавцем до суду. А отже державний виконавець не міг завершити виконавче провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутні відповідні процесуальні документи.

Крім того, в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем було вчинено ряд заходів примусового виконання рішення, відтак державним виконавцем правомірно винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 р. у справі № 924/205/13-г.

Заслухавши пояснення представника скаржника та державного виконавця, оцінивши матеріали скарги, суд вважає, що скаргу слід задоволити частково, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Пунктом 1 частини 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду.

Пунктом 8 частини 1 вказаної статті передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як встановлено судом, 31.05.2016 р. на адресу Сихівського ВДВС м.Львів Головного управління юстиції Львівської області надійшла заява представника стягувача ПАТ «Укрсиббанк» в якій він просить завершити виконавче провадження та зупинити реалізацію заставного майна банку. Підставою такої заяви послужило те, що боржник ПП «Мідея» погасило заборгованість добровільно, шляхом перерахування коштів стягувачу на підставі запропонованої ним програми прощення в меншій сумі, ніж встановлено виконавчим документом. Тобто, боржником добровільно сплачено заборгованість стягувачу шляхом часткової проплати боргу по кредитному зобовязанню, а залишок боргу банком анульовано.

Таким чином, оскільки боржником добровільно, хоча і поза межами встановленого державним виконавцем строку, виконано рішення суду, тому фактичного виконання державним виконавцем рішення не було, оскільки ним не було самостійно стягнуто з боржника заборгованості згідно з виконавчим документом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії та постанову державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львів Головного управління юстиції Львівської області про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2016 р. ВП № 30856223 винесену на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв»язку з повним та фактичним виконанням виконавчого листа слід визнати недійсною.

При цьому суд не вважає обґрунтованими доводи скаржника щодо обовязку державного виконавця закінчити виконавче провадження на підставі пункту 1 частини 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки для вчинення вказаної дії обовязковою є ухвала суду, що видав виконавчий документ про визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду, про що зазначено в п. 13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України».

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Частина 7 вказаної статті Закону передбачала, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Як встановлено судом, лише у травні 2016 р., в той час як виконавче провадження відкрито ще у січні 2012 р., боржником добровільно погашено заборгованість шляхом перерахування коштів стягувачу на підставі запропонованої ним програми прощення в меншій сумі, ніж встановлено виконавчим документом, про що він сам зазначає у своїй скарзі, відтак у державного виконавця були правові підстави для стягнення з боржника ПП «Мідея» виконавчого збору.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Статею 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішення є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Як вбачається з інформації, наданої державним виконавцем та долучених до справи доказів, в межах виконавчого провадження ВП № 30856223 ним було здійснено ряд заходів примусового виконання наказу, зокрема: 02.02.2012 р. описано нерухоме майно боржника, а саме: приміщення за адресою: м. Львів, вул. Грунтова, 1е, навіс площею 52, 9 кв.м., прохідна заправка площею 17, 2 кв.м., відстійник площею 47, 5 кв.м. Державним виконавцем неодноразово призначалася експертиза для визначення вартості описаного майна. За заявою боржника державним виконавцем призначено рецензента який надавав рецензії. Висновки та рецензії оскаржувалися боржником, що в свою чергу призводило до втрати висновками чинності у зв»язку з проходженням шестимісчного терміну з дати їх надання. Крім того, 05.05.2014 р. та 01.02.2016 р. державним виконавцем оголошено в розшук транспортні засоби боржника. 01.02.2016 р. накладено арешт на нерухоме майно про що внесено відповідні записи до реєстру речових прав. Державним виконавем вчинялися дії щодо обмеження керівника боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по ряду виконавчих документів. Постановою державного виконавця від 01.02.2016 р. накладено арешт на кошти боржника.

Варто зауважити, що відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час розгляду скарги та на час винесення постанови від 31.05.2016 р. про стягнення з боржника виконавчого збору, виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Закону України «Про виконавче провадження» не визначено строків винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору. Посилання представника скаржника на приписи п. 3.7. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, відповідно до якої постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавця на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення, суд не вважає обґрунтованими, оскільки вказана Інструкції набрала чинності значно пізніше після винесення постанови від 25.01.2012 р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 30856223, та в цій частині не може застосовуватися до правовідносин, що виникли раніше.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львів Головного управління юстиції Львівської області від 31.05.2016 р. про стягнення з боржника виконавчого збору винесена з дотриманням норм чинного законодавства, тому в задоволенні вимог скарги в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Приватного підприємства Мідея на дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції Львівської області у справі № 5015/5653/11 задоволити частково.

2. Визнати незаконними дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного управління юстиції Львівської області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2016 р. (ВП № 30856223) на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження у звязку із повним та фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом та виділення виконавчого збору в окреме провадження.

3. Визнати недійсною постанову державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного управління юстиції Львівської області про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2016 р. (ВП № 30856223) на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України Про виконавче провадження у звязку із повним та фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом та виділення виконавчого збору в окреме провадження.

4. В задоволенні решти вимог, зазначених у скарзі, відмовити.

Суддя Манюк П.Т.