ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2016 р.Справа № 916/283/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.

Поліщук Л.В.

(склад колегії суддів сформовано згідно з протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів від 16.08.2016р.)

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від позивача: Вовк Є.В.

Від відповідача: ОСОБА_3

Від третьої особи: не з'явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Одеське бюро подорожей та екскурсій" товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАТУРИСТ"

на рішення господарського суду Одеської області

від 26 квітня 2016 року

по справі № 916/283/16

за позовом: Дочірнього підприємства "Одеське бюро подорожей та екскурсій" товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАТУРИСТ"

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5

про визнання недійсним договору купівлі - продажу

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року Дочірнє підприємство "Одеське бюро подорожей та екскурсій" товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАТУРИСТ" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійним договору купівлі-продажу від 08.01.2014р., укладеного між ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" в особі директора ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 про продаж павільйону площею 12 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1, як укладеного з порушенням майнових інтересів позивача внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу павільйону директор ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" ОСОБА_5 діяла з перевищенням повноважень, встановлених статутом, тому що укладання вищезазначеного договору не відповідає меті підприємства, а навпаки унеможливлює його діяльність і збільшення прибутку, оскільки основним джерелом прибутку підприємства є діяльність цього павільйону. Згідно з п. 9.1 статуту вищим органом управління підприємством є учасник в особі генерального директора, до виключної компетенції якого відноситься, зокрема, затвердження угод на суму більше 5000 грн., а також прийняття рішення про укладення договорів з відчуження нерухомого майна підприємства. Отже, відповідно до статуту вимагається затвердження такої угоди учасником підприємства, чого не відбулося. Покупець павільйону ФОП ОСОБА_4 працює головним бухгалтером ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій", тому знала про обмеження директора щодо розпорядження майном підприємства і була обізнана стосовно мети діяльності підприємства, отже наявні ознаки того, що оспорюваний договір укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. А тому, на підставі ст. ст. 92, 203, 215, 232 ЦК України позивач просив задовольнити позов.

ФОП ОСОБА_4 не визнала позов посилаючись на те, що павільйон не відноситься до об'єктів нерухомого майна, його вартість визначена в розмірі 2373, 96 грн., тому директор ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" ОСОБА_5 мала всі повноваження на укладення оспорюваного договору.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.02.2016р. залучено ОСОБА_5 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням господарського суду від 26 квітня 2016 року у справі (суддя - Цисельський О.В.) у позові відмовлено повністю з мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Не погоджуючись з зазначеним рішенням ДП Одеське бюро подорожей та екскурсій" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального і процесуального права та мотивована посиланнями на ті ж самі обставини, що викладені у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до п.п. 1.1, 1.6 статуту позивача, зареєстрованого в установленому порядку 20.11.2008 року, Дочірнє підприємство "Одеське бюро подорожей та екскурсій" товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАТУРИСТ" створено відповідно до вимог чинного законодавства України, за рішенням засновника (далі - учасника). Учасником підприємства є юридична особа - акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Одесатурист", , правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "Одесатурист", що підтверджується довідкою АА№ 576348 з ЄДРПОУ.

Підприємство створено з метою здійснення діяльності спрямованої на одержання прибутку та для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення господарської діяльності в порядку, передбаченому законодавством України (п. 2.1 статуту).

Пунктами 5.2, 5.4 статуту визначено, що підприємство набуває права юридичної особи з моменту державної реєстрації і може від свого імені укладати угоди, одержувати майнові і немайнові права і нести обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді.

Відповідно до п. 9.1 статуту вищим органом управління підприємством є Учасник в особі генерального директора або призначеного Учасником представника, до виключної компетенції якого відноситься, зокрема, затвердження угод на суму більше 5000 грн., прийняття рішення про укладення договорів з відчуження нерухомого майна підприємства.

Пунктами 10.1, 10.2, 10.4 статуту передбачено, що у підприємстві створюється одноособовий виконавчий орган - директор, що призначається Учасником, директор вирішує усі питання діяльності підприємства, за винятком тих, що належать до компетенції Учасника, директор в межах своєї компетенції самостійно вирішує всі питання, що пов'язані з діяльністю підприємства, зокрема, розпоряджається майном підприємства для досягнення статутної мети діяльності, укладає і одноособово підписує договори й контракти, у тому числі зовнішньоекономічні і трудові.

08 січня 2014 року між ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" в особі директора ОСОБА_5, яка діяла на підставі статуту (продавець), та ФОП ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 1, згідно з п 1.1. якого на умовах даного договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити павільйон, загальною площею 12 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Згідно з п 3.1. ціна договору складає 2 600 грн.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що передання об'єкта здійснюється продавцем покупцю протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту оплати цього договору.

Відповідно до п.4.2. цього договору передання об'єкта продавцем і прийняття об'єкта покупцем посвідчується актом приймання-передачі, який оформлюється у відповідності до чинного законодавства України та згідно із вимогами, що звичайно ставляться.

За умовами п. 4.3. договору, право власності на об'єкт переходить від продавця до покупця з моменту фактичного передання об'єкта цього договору.

09.01.2014 року покупець сплатив продавцю обумовлену суму грошових коштів в розмірі 2600 грн., що підтверджується довідкою підприємства та банківською випискою, і зазначене в даному договорі майно було передано покупцеві від продавця за актом приймання-передачі № 1 від 10.01.2014р.

Предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним на підставі ст. ст. 92, 203, 215, 232 ЦК України договір купівлі-продажу від 08.01.2014р., укладений між ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" в особі директора ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 про продаж павільйону площею 12 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1, як укладений з порушенням майнових інтересів позивача внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Підставами для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним позивач вказує наступні обставини: при укладенні спірного договору купівлі-продажу павільйону директор ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" ОСОБА_5 діяла з перевищенням повноважень, встановлених статутом, тому що укладання вищезазначеного договору не відповідає меті підприємства, а навпаки унеможливлює його діяльність і збільшення прибутку, оскільки основним джерелом прибутку підприємства є діяльність цього павільйону. Згідно з п. 9.1 статуту вищим органом управління підприємством є учасник в особі генерального директора, до виключної компетенції якого відноситься, зокрема, затвердження угод на суму більше 5000 грн., а також прийняття рішення про укладення договорів з відчуження нерухомого майна підприємства. Отже, відповідно до статуту вимагається затвердження такої угоди учасником підприємства, чого не відбулося. Покупець павільйону ФОП ОСОБА_4 працює головним бухгалтером ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій", тому знала про обмеження директора щодо розпорядження майном підприємства і була обізнана стосовно мети діяльності підприємства, отже наявні ознаки того, що оспорюваний договір укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Відмовляючи в позові повністю місцевий господарський суд керувався приписами ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якою визначено, що тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення, та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що посилання позивача на те, що предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, не відповідає дійсності, оскільки павільйон являє собою споруду полегшеної конструкції без фундаментів, яка установлена на існуюче асфальтобетоне покриття торгової площі, отже не відноситься до об'єктів нерухомого майна, у зв'язку з чим, у директора були наявні всі повноваження на укладення договору купівлі-продажу павільйону. Статтею 232 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Однак, звертаючись до суду із даним позовом позивач не навів належних та припустимих доказів саме зловмисної домовленості колишнього директора та головного бухгалтера ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" при укладанні спірного договору, що в свою чергу призвело до порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду.

Колегія суддів в цілому погоджується з прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням, з огляду на таке.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, згідно з якою міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику про визнання угод недійсними" визначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як на підставу пред'явлених позовних вимог, ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" посилається на те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу павільйону директор ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій" ОСОБА_5 діяла з перевищенням повноважень, встановлених статутом, оскільки відповідно до статуту підприємства вимагається затвердження такої угоди учасником підприємства, чого не відбулося.

Положеннями ст. 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до положень ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 5 вказаного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв'язку, залізничні колії.

Статтею 28 Закону України Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Отже, належність певного об'єкту до категорії нерухомого майна підтверджується фактом чинної державної реєстрації права на такий об'єкт.

Разом з тим, павільйон загальною площею 12 кв.м. розташований за адресою: м. Одеса, площа Старосінна, що є предметом спірного договору купівлі - продажу, є тимчасовою спорудою і не відноситься до об'єктів нерухомого майна, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 210 від 28.08.2014р. "Про демонтаж тимчасових споруд" та приписом Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 17.09.2014р. на адресу позивача з вимогою у строк до 23.09.2014 року демонтувати цю тимчасову споруду.

Судом установлено, що відповідно до п. 9.1 статуту підприємства до виключної компетенції Учасника підприємства відноситься, зокрема, затвердження угод на суму більше 5000 грн., прийняття рішення про укладення договорів з відчуження нерухомого майна підприємства.

Водночас, пунктами 10.2, 10.4 статуту передбачено, що директор вирішує усі питання діяльності підприємства, за винятком тих, що належать до компетенції Учасника, директор в межах своєї компетенції самостійно вирішує всі питання, що пов'язані з діяльністю підприємства, зокрема, розпоряджається майном підприємства для досягнення статутної мети діяльності, укладає і одноособово підписує договори й контракти.

Таким чином, оскільки павільйон є тимчасовою спорудою і не відноситься до об'єктів нерухомого майна та згідно з довідкою по основним засобам підприємства станом на 01.04.2014р. вартість павільйону складала 2 373,96 грн., то укладення договору з його відчуження не потребувало прийняття рішення Учасником підприємства і директор підприємства ОСОБА_5 мала повноваження на укладання оспорюваного договору.

Доводи позивача про те, що укладання спірного договору не відповідає меті підприємства, спростовуються змістом пункту 2.1 та розділу 3 статуту ДП "Одеське бюро подорожей та екскурсій", якими визначено мета та предмет діяльності підприємства, актом перевірки фінансово - господарської діяльності позивача від 21.11.2012р., яким встановлено, що основним джерелом його прибутку є робота павільйону і підприємство не працює у направленні пошуку нових додаткових джерел прибутку.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. № 11, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Разом з тим, жодного належного доказу, який би свідчив про те, що оспорюваний договір купівлі - продажу було укладено у результаті зловмисної домовленості колишнього директора підприємства ОСОБА_5 з головним бухгалтером підприємства ОСОБА_4, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься, а всі доводи позивача в цій частині ґрунтуються на припущенні.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи все вищевикладене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування правильного рішення місцевого суду.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 916/283/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Одеське бюро подорожей та екскурсій" товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАТУРИСТ" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Поліщук Л.В.