ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.08.16р. Справа № 904/5663/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Верхівцеве, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області

про стягнення 59 322,90 грн.

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 653 від 27.09.11р.

від відповідача: не з'явився

Суть спору:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення 59 322,90 грн. - заборгованості, з якої: 55 965,00 грн. - заборгованості, 3357,90 грн. - 3 % річних та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх господарських зобов'язань за Договором комісії № ДК-0018 від 17.06.2013 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2016 р. по справі № 904/5663/16 порушено провадження і розгляд справи призначено у судовому засіданні на 16.08.2016 р.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимог суду, викладених в ухвалі про порушення провадження у справі не виконав, письмовий відзив на позов не надав. Про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, доказом чого є поштове повідомлення (судова повістка) про вручення ухвали господарського суду Дніпропетровської області (а.с. 22).

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Згідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 16.08.2016 р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2013 року між позивачем (комітент) та відповідачем (комісіонер) укладений Договір комісії № ДК-0018 (далі - Договір), за умов п. 2.1. якого комісіонер зобов'язується за дорученням комітента та за винагороду здійснювати від свого ім'я угоди з третіми особами щодо реалізації товару на території України на нижчезазначених умовах.

Відповідно до п. 2.2. Договору комітент доручає, а комісіонер зобов'язується реалізовувати товар, отриманий в рамках Договору по цінам, сформованими зі звичаями ділового обороту на його території або в процесі переговорів з третіми особами, але не нижче цін вказаних комітентом.

Конкретні умови угод, ціни продажу, а також інші вказівки комітента відносно угод, згаданих п. 2.1. Договору узгоджуються для кожної партії товару та оформлюються накладними.

Пунктом 3.9. Договору сторони узгодили, що не менше чим один раз в чотирнадцять календарних днів комісіонер повинен перерахувати комітенту виручку за вирахуванням суми комісійної винагороди належного комісіонеру.

Згідно п. 3.10. Договору якщо комісіонер прострочив перерахування виручки на строк, більше 5 (п'яти) календарних днів від дати, визначеної відповідно до п. 3.9. або п. 6.2. Договору або повернення товару відповідно до п. 6.4. Договору комітент має права в примусовому порядку вимагати від комісіонера перерахувати кошти.

Позивач, на виконання своїх договірних зобов'язань, поставив відповідачу товар на суму 55 965,00 грн., що підтверджується накладною № ДК-000008 від 17.06.2013 р., підписаною уповноваженими представниками сторін та скріпленою печатками сторін (а.с.13).

В порушення своїх зобов'язань за Договором відповідачем нереалізовано товар, у зв'язку із чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 55 965,00 грн., що і стало підставою для звернення позивача за захистом його порушеного права та є підставою для виникнення спору.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України (надалі по тексту ГК України), який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 ГК України).

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька право чинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до ч.1 ст. 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На момент розгляду справи основна заборгованість відповідача перед позивачем складає 55 965,00 грн., докази погашення якої в матеріалах справи відсутні, внаслідок чого суд вважає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по Договору, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано за період з 01.07.2013 р. - по 01.07.2015 р. до сплати відповідачу суму 3357,90 грн. - 3 % річних.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, господарський суд вважає, його таким, що підлягає задоволенню.

В силу вимог ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосуванням штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене та з урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що вимоги позивача до відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі: 55 965,00 грн. - заборгованості, 3357,90 грн. - 3 % річних.

Судовий збір у справі покладається на відповідача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір виник з його вини.

Стаття 7 Закону України "Про судовий збір" передбачає, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" надмірно сплачений згідно квитанції № ПН71916 від 23.05.2016 року судовий збір в розмірі 72,00 грн. підлягає поверненню з державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49127, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_2) 55 965,00 грн. (п'ятдесят п'ять тисяч дев'ятсот шістдесят п'ять грн. 00 коп.) - заборгованості, 3357,90 грн. (три тисячі триста п'ятдесят сім грн. 90 коп.) - 3 % річних, 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) - судового збору, про що видати наказ.

Повернути на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (49127, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_2) надмірно сплачений судовий збір в розмірі 72,00 грн. (сімдесят дві грн. 00 коп.), перерахований згідно квитанції № ПН71916 від 23.05.2016 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 904/5663/16.

Суддя І.А. Рудовська

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК

України " 22 " серпня 2016 р.