ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р. Справа № 914/612/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українсько-Канадське спільне підприємство «Погар Інтернешнл» (надалі ПрАТ «УКСП «Погар Інтернешнл») б/н від 01.06.2016р. (вх. № 01-05/2822/16 від 09.06.2016р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р.

у справі № 914/612/16

за позовом: Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» (надалі ДП «Дрогобицьке лісове господарство»)

до відповідача: Українсько-канадського спільного підприємства ЗАТ «Погар Інтернешнл» (надалі УКСП ЗАТ «Погар Інтернешнл»)

про розірвання договору та стягнення 51954,90 грн.,

за участю:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 447 від 28.04.2016р.);

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність № 03/16 від 21.03.2016р.),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі №914/612/16 (суддя Коссак С.М.) позов задоволено частково. Розірвано договір № 2 довгострокового тимчасового користування лісами від 22.04.2010р., який укладено між ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та ЗАТ «Погар Інтернешнл». Стягнуто з ЗАТ «Погар Інтернешнл» на користь ДП «Дрогобицьке лісове господарство» 34632,89 грн. заборгованості за користування лісами, 919,43 грн. 3% річних, 8693,33 грн. пені та 2551,73 грн. витрат по сплаті судового збору. Відмовлено в задоволені решти позовних вимог.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив факт неналежного виконання відповідачем свого зобовязання щодо оплати за користування лісами. Здійснивши перевірку нарахування позивачем плати за довгострокове тимчасове користування лісами у 2015 році, суд визнав правомірними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості в сумі 34632,89 грн. Зважаючи на те, що відповідач допустив порушення істотних умов договору (не сплатив коштів за користування лісами за 2015 рік), суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для розірвання спірного договору. Вимоги щодо стягнення сум пені та 3 % річних задоволено частково, враховуючи встановлений розмір плати за користування лісами, обмеження пені подвійною обліковою ставкою НБУ та законодавчо визначений період її нарахування.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції. За твердженням скаржника, підтверджуючим первинним документом здійснення операції з передачі майна в оренду є акт приймання-передачі послуг з оренди майна, а суд, на його думку, не врахував, що позивачем не надано доказів надання відповідачу послуг довгострокового тимчасового користування лісами на підставі спірного договору. Вважає, що правова підстава для стягнення плати за дану послугу, всіх штрафних санкцій та розірвання договору - відсутня,. Просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі №914/612/16, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу погоджується зі здійсненим судом перерахунком заявлених до стягнення сум основного боргу, пені та 3% річних, оскаржуване рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим. Просить залишити без змін оскаржуване рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі №914/612/16, а апеляційну скаргу ПрАТ «УКСП «Погар Інтернешнл» без задоволення.

Апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі №914/612/16.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2010р. між ДП «Дрогобицьке лісове господарство» (постійний лісокористувач) та ЗАТ «УКСП «Погар Інтернешнл», яке в подальшому перейменоване на ПрАТ «УКСП «Погар Інтернешнл», (тимчасовий лісокористувач) на підставі розпорядження голови Львівської обласної адміністрації від 18.03.2010р. № 229/0/5-10 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісами за №02, відповідно до якого постійний лісокористувач виділяє, а тимчасовий лісокористувач бере в довгострокове тимчасове платне користування лісову ділянку для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей загальною площею 6,0 га, строком на 20 років, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області (а.с.45-51).

У довгострокове тимчасове користування виділяється лісова ділянка загальною площею 6,0 га з наступною характеристикою: лісництво Східницьке, квартал 11, виділ 2 і 4 (п. 2.1 договору).

Відповідно до п.4.1 договору плата за довгострокове тимчасове користування лісами вноситься тимчасовим лісокористувачем на рахунок постійного лісокористувача у розмірі 27723,00 грн. Обчислення розміру плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Згідно п. 4.2 договору плата за довгострокове тимчасове користування лісами за перший рік використання лісової ділянки вноситься при укладенні цього договору, а за наступні роки проводиться на умовах попередньої оплати.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що у разі невнесення тимчасовим лісокористувачем плати до 1 січня наступного року, справляється пеня у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

У відповідності до п. 9.4 дговору тимчасовий лісокористувач зобовязаний своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів.

Договір укладено на 20 років, починаючи з дати його реєстрації (п. 3.1 договору).

В пункті 10.1 договору зазначено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору, спір розвязується у судовому порядку.

Сторони погодили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом (п.10.3 договору).

Відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору передбачена розділом 12.

Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його реєстрації.

В матеріалах справи відсутні докази про внесення сторонами змін до договору №02 від 22.04.2010р.

Відповідно до акту приймання-передачі від 31.05.2010р. позивач здав, а відповідач прийняв у тимчасове довгострокове користування лісову ділянку площею 6,0 га, розташовану в кварталі 11 виділ 2 і 4 Східницького лісництва за межами населеного пункту на землях Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району (а.с. 52).

З приєднаних до матеріалів справи копій виписок банку по рахунку позивача підтверджується, що відповідач проводив оплату за користування лісами в 2010-2013 роках на підставі договору № 02 від 22.04.2010р. (а.с.55-59).

Згідно розрахунку позивача плата, яку відповідач повинен вносити за користування лісами на підставі договору № 02 від 22.04.2010р. за 2015 рік становить 43408,00 грн. з урахуванням індексу інфляції, що підлягає застосуванню відповідно до п. 4.1 договору (а.с.21).

В порушення своїх договірних зобовязань станом на дату звернення ДП «Дрогобицьке лісове господарство» до господарського суду з даним позовом відповідач сплатив за користування лісами у 2015 році лише частину, а саме: 5000,00 грн. згідно платіжного документу №262 від 13.03.2015р. (а.с.10).

10.12.2015р. позивач надіслав відповідачу лист № 1178 від 10.12.2015р. про розірвання договору № 02 від 22.10.2010р. та припинення договірних зобовязань, в якому звертав увагу на обовязок відповідача щодо повернення лісової ділянки та сплати заборгованості по даному договору (а.с.22, 69).

24.12.2015р. позивач надіслав відповідачу претензію за № 1223 від 24.12.2015р., в якій вказував, що заборгованість Підприємства згідно договору № 02 від 22.04.2010р. за користування лісами в 2015 році становить 38408,00 грн., просив невідкладно (не пізніше місячного строку з дня отримання претензії) сплатити її. Попередив, що у випадку незадоволення цієї претензії буде змушений звернутись до суду з відповідним позовом (а.с. 24-25, 67).

Відповідач залишив без задоволення вказані претензійні вимоги, що слугувало підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом. Вимогами ДП «Дрогобицьке лісове господарство»у даній справі є розірванняукладеного між сторонами договору № 02 від 22.04.2010р. та стягнення з відповідача 38408,00 грн. заборгованості за користуваня лісами, 12235,84 грн. пені і 1302,06 грн. - 3% річних.

При винесенні постанови колегія суддів враховує наступне.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності із статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу приписів статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ході розгляду апеляційної скарги ПрАТ «УКСП «Погар Інтернешнл» судом встановлено, що на підставі укладеного між сторонами договору № 02 від 22.04.2010р. відповідач отримав у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку загальною площею 6,0 га, розташовану в кварталі 11 виділ 2і 4 Східницького лісництва за межами населеного пункту на землях Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району та зобовязався своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач при здійсненні розрахунку плати за довгострокове тимчасове користування лісами у 2015р. допустив помилку, застосувавши сукупний індекс інфляції за 2012 рік 109,3 % , який насправді становив 99,8 %.

Відтак, колегія суддів констатує, що плата за довгострокове тимчасове користування лісами за 2015р. на підставі укладеного сторонами договору повинна становити 39632,89грн., а не 43408,00 грн. як зазначив позивач.

З наявних матеріалів справи колегією суддів встановлено, що станом на момент звернення позивача з даним позовом і на час прийняття оскаржуваного рішення відповідач частково оплатив кошти за користування лісами згідно угоди № 2 від 22.04.2010 р. в сумі 5000,00 грн., у звязку з чим заборгованість склала 34632,89 грн.

Проаналізувавши вищенаведені норми Цивільного кодексу України та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 34632,89 грн. заборгованості за користування лісами та відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем 3775,11 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку позивач нарахував до стягнення 3% річних в сумі 1302,06 грн. (а.с.8).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми боргу в цій частині позову, враховуючи встановлену судом плату за довгострокове тимчасове користування лісами за 2015р, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно частково задоволив дану позовну вимогу, стягнувши з відповідача на користь позивача 919,43 грн. 3% річних з посиланням на умови укладеного між сторонами договору та ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. №543/96-ВР з наступними змінами та доповненнями передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано (частина 6 статті 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 4.5 договору у разі невнесення тимчасовим лісокористувачем плати до 1 січня наступного року, справляється пеня у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

За наявним у справі розрахунком позовних вимог розмір пені складає 12235,84 грн. (а.с.8).

При здійсненні перегляду оскаржуваного рішення суду в цій частині вимог колегія суддів дійшла висновку про те, що, що суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача пеню в сумі 8693,33 грн. та, врахувавши встановлену суму заборгованості, умови укладеного між сторонами договору щодо строків плати за довгострокове тимчасове користування лісами ( п.4.2) і вищеописані положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» про те, що сума пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а також ч.6 ст.232 Господарського кодексу України (нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано), правомірно відмовив у стягненні пені в сумі 3542,51 грн.

Щодо вимоги про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами за №02 від 22.04.2010р. необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що дія даного договору припиняється шляхом його розірвання: за згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом.

Як зазначалось вище, відповідач станом на момент звернення ДП «Дрогобицьке лісове господарство» до господарського суду з даним позовом не сплатив у повному обсязі коштів за довгострокове тимчасове користування лісами за 2015р., а тому вірним є висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для розірвання спірного договору у звязку з порушенням умов договору та норм чинного законодавства України.

Доводи скаржника щодо неврахування судом обставин відсутності у справі доказів надання відповідачу послуг довгострокового тимчасового користування лісами на підставі спірного договору є безпідставними. В матеріалах справи наявна копія акту приймання-передачі від 31.05.2010р., за яким позивач здав, а відповідач прийняв у тимчасове довгострокове користування лісову ділянку площею 6,0 га, розташовану в кварталі 11 виділ 2 і 4 Східницького лісництва за межами населеного пункту на землях Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району (а.с. 52).

Колегія суддів не приймає до уваги покликання скаржника на платіжне доручення №63 від 21.07.2016р., згідно якого оплачено спірну суму заборгованості за лісове користування в 2015 році, як підставу для скасування судового рішення, оскільки дана обставина не спростовує висновку суду першої інстанції про невиконання ним передбаченого договором обовязку по оплаті за довгострокове тимчасове користування лісами за спірний період. Копія даного платіжного доручення надана суду апеляційної інстанції, а проплата стягнутого судом боргу відбулась після винесення оскаржуваного рішення (а.с.104).

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.49 ГПК України.

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р."Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (з наступними змінами та доповненнями), у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Як доказ сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі №914/612/16 відповідач надав квитанцію № 44544709 від 01.06.2016р. на суму 2806,90 грн., що не відповідає розміру ставки судового збору, який встановлений підпунктом 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір (110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.06.2016р. апелянта зобовязано до 18.07.2016 р. здійснити доплату судового збору у встановлених підпунктом 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» порядку та розмірі за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі № 914/612/16.

Станом на 29.08.2014р. відповідач не виконав вимог ухвал ЛАГС від 10.06.2016р., а саме: не надав доказів доплати судового збору, а тому належну до сплати суму судового збору необхідно стягнути з нього в дохід Державного бюджету України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2016р. у справі №914/612/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українсько-Канадське спільне підприємство «Погар Інтернешнл» (79058, м. Львів, вул. Хімічна, 22/51, ідентифікаційний код 22332837) в дохід Державного бюджету України (УДКСУ у Личаківському районі м.Львова, код 38007620, банк одержувача ГУДКУ у Львівській області, код банку 825014, рахунок №2006) 224,70 грн. судового збору за розгляд Львівським апеляційним господарським судом апеляційної скарги.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Малех І.Б.

ОСОБА_1