ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р. Справа № 922/4175/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю:

прокурора -Горгуль Н.В., посвідчення від 29.10.2015 р. № 036152;

представників сторін:

позивача - не з'явився;

першого відповідача - не з'явився;

другого відповідача -не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. №1737 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 06.06.16 р. у справі № 922/4175/15

за позовом Заступника прокурора Харківської області

до 1.Харківської міської ради, м. харків 2. Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Ермітаж", м. Харків

про скасування рішення

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Ермітаж" про визнання незаконним та скасування п.19.2 додатку 1 до рішення 34 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.08.2015 року у справі № 922/4175/15 позовні вимоги прокурора задоволено. Визнано незаконним та скасовано п.19.2 додатку 1 до рішення 34 сесії 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009 р. Стягнено з Харківської міської ради на користь Державного бюджету України 1218,00 грн. судового збору.

ОСОБА_1 Харківського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 р. у справі № 922/4175/15 рішення господарського суду Харківської області від 13.08.2015 року у справі № 922/4175/15 скасовано. В задоволені позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 Вищого господарського суду України від 30.03.2016 р., постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 р. та рішення господарського суду Харківської області від 13.08.2015 р. по справі № 922/4175/15 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.06.2016 р. у справі № 922/4175/15 (суддя Погорелова О.В.) щодо першого відповідача - Харківської міської ради - в задоволенні позову відмовлено повністю, а щодо другого відповідача - Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Ермітаж" - провадження у справі припинено.

Заступник прокурора Харківської області подав на рішення господарського суду Харківської області від 06.06.2016 р. у справі № 922/4175/15 апеляційну скаргу, в

якій, посилаючись на неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення , яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заступник прокурора Харківської області посилається на помилковість доводів господарського суду першої інстанції, що на час звернення прокурора з позовом у даній справі сплила позовна давність на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України через обізнаність прокуратури про прийняття оспорюваного рішення, у звязку із тим, що його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який був присутній у сесійній залі на пленарному засіданні Харківської міської ради.

При цьому заявник зазначає, що стаття 261 Цивільного кодексу України повязує початок перебігу позовної давності не з моменту поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моменту порушення прав та охоронюваних законом інтересів.

Окрім цього заявник зазначає, що на момент прийняття у 2009 році оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування відповідно до п. 4 ч. 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яикм порушено право власності або інше речове право, в той час як Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 р., що набрав чинності 15.01.2012 р., зазначений пункт було виключено, а пунктом 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено право особи протягом трьох років з дня набрання ним чинності звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Прокурор зазначає, що наявність великого обсягу документів, котрі підлягають дослідженню, складнощі, повязані зі створенням відповідачами штучних перешкод у проведенні відповідної перевірки, велика кількість подібних до спірного випадків із винесенням відповідачем-Харківською міською радою аналогічних рішень на користь інших кооперативів відмінних, але взаємоповязаних між собою, тощо, свідчать про наявність обєктивних перешкод , які заважали подати прокурору позов у визначений строк.

Заявник також наголошує на тому, що з урахуванням того, що невідповідність вимогам діючого законодавства оспорюваного рішення встановлена прокурором у березні 2015 року під час опрацювання відповідних матеріалів, отриманих в межах повноважень, наданих п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» встановлена ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність не пропущена.

Прокурор в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Сторони, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання не скористались своїм правом на участь в ньому, хоча розгляд справи вже відкладався через неявку їх представників ухвалою від 01.08.2016 р., у зв'язку з чим справа розглядається за відсутності представників сторін, за наявними в ній матеріалами.

Від першого відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 8391 від 29.08.2016 р.), в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі і відзиві на неї доводи , перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Рішенням 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009, обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Ермітаж" надано у власність земельну ділянку, за рахунок житлової та громадської забудови, загальною площею 0,1400 га, в межах договору оренди землі №29 від 11.03.2008, для будівництва та подальшої експлуатації житлового будинку по вул. Клочківській, 26 у 421 мкр.

Відповідно до п. 19.2 Додатку 1 до вказаного Рішення ОК ЖБК Ермітаж" () надано у власність земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови загальною площею 0,14 га для будівництва та подальшої експлуатації житлового будинку по вул. Клочківській у 421 мкр.

Прокурор звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування п.19.2 додатку 1 до вказаного Рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам ст. 41 Земельного кодексу України, ст.ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_1 Міністрів УРСР №186 від 30.04.1985 року.

При цьому прокурор вказує на те, що ОК ЖБК Ермітаж» створено всупереч вимом Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу; фактично ОК ЖБК Ермітаж є не житлово-будівельним, а обслуговуючим кооперативом; під час прийняття оспорюваного рішення Харківська міська рада мала зясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту, отже, вказане рішення вважає незаконним, що має бути скасовано в частині п. 19.2 Додатку 1 до вказаного Рішення ОК ЖБК Ермітаж" (), яким надано у власність земельну ділянку за рахунок земель житлової та громадської забудови загальною площею 0,14 га для будівництва та подальшої експлуатації житлового будинку по вул. Клочківській у 421 мкр.

Також, прокурор наполягає на тому, що про порушення вимог чинного законодавства відповідачами прокурор дізнався лише в березні 2015 року у ході вивчення даних офіційного веб-сайту Харківської міської ради щодо розміщених рішень сесій ради упродовж 2008-2015 років та ознайомлення з правовстановлюючими документами кооперативу у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, а тому вважає, що початок позовної давності слід обраховувати саме з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт порушення вимог земельного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначає, що незаконне відчуження землі ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, а захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів.

Враховуючи, що прокурор у позовній заяві визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, а також обґрунтував необхідність їх захисту, суд апеляційної інстанції вважає, що прокурор в даному випадку правомірно звернувся до суду з позовом як самостійний позивач.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 12 Земельного кодексу України до повноважень Харківської міської ради, зокрема, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

За змістом оспорюваного рішення, правовими підставами його прийняття зазначено зокрема, приписи статей 41, 92, 116, 123, 124, 141, 186 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до приписів ст. 41 Земельного кодексу України, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни, юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами або юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Таким чином, наведеними нормами передбачено можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена як житлово-будівельний кооператив, а тому при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати саме мету створення кооперативу, яка має відповідати встановленим вимогам до порядку створення такого кооперативу.

Відповідно до статті 94 Господарського кодексу України кооперативи як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).

ОСОБА_2 6 Закону України "Про кооперацію" (в редакції, чинній на момент прийняття Рішення) встановлено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.

Згідно статей 133, 137 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру. Однією із умов вступу до житлово-будівельного кооперативу є перебування на квартирному обліку в даному населеному пункті.

Житлово-будівельні кооперативи організовуються при виконавчих комітетах місцевих ОСОБА_1 народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлюється законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства України. Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленому порядку.

Кількість членів кооперативу повинна бути відповідною кількості квартир у будинку. Квартири, які надаються членам кооперативу, повинні відповідати граничному розміру жилої площі, сумі пайового внеску та кількості членів сім'ї.

Відповідно до статті 135 Житлового кодексу УРСР до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті, які потребують поліпшення житлових умов.

Пунктом 1 розділу I Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_1 Міністрів УРСР від 30.04.1985р. № 186, також встановлено, що житлово-будівельний кооператив організовується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно - і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу за допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Відповідно до пункту 3 Примірного статуту ЖБК при будівництві жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ОСОБА_1 народних депутатів, але не може бути менше п'яти чоловік.

Згідно абз. 2 п.4 Примірного статуту, рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої ОСОБА_1 народних депутатів.

Згідно абз. 2 пункту 5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті ОСОБА_1 народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Число громадян, які вступають до організованого кооперативу, повинно відповідати кількості квартир в житловому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. При будівництві одно - і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в міста ОСОБА_1 народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік.

Відповідно до абзацу 2 пункту 7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до 30 років.

За змістом абз.1 п.8 Примірного статуту, до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до абзацу 1 пункту 45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку до новостворюваного кооперативу у звязку з потребою у поліпшенні житлових умов.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що при вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватись при створенні Житлово-будівельного кооперативу, а саме, ст. 7 Законом України Про кооперацію або Житловим кодексом Української РСР та Примірним статутом необхідно врахувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (Закон України Про кооперацію) та спеціальний (Житловий кодекс УРСР та Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціальних нормативно - правових актів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.03.2013 по справі № 5002-22/1870-2012.

Дослідженням наявних матеріалів справи, а також доказів, наданими сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, враховуючи приписи законодавства, що регулюють мету та порядок створення ЖБК, колегія суддів приходить до висновку, що ОК ЖБК Ермітаж» створено з порушенням вищевказаних норм, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.04.2009 р. загальними зборами засновників ОК ЖБК Ермітаж (надалі ОСОБА_2) (протокол №1 т. 1 а.с. 21) вирішено створити ОК ЖБК Ермітаж та затвердити список членів ОСОБА_2 у наступному складі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; затверджено та підписано ОСОБА_2; обрано головою ОСОБА_2 ОСОБА_3 з моменту державної реєстрації ОСОБА_2.

Пунктом 1.5. ОСОБА_2 визначено, що засновниками ОСОБА_2 є ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Колегія суддів зазначає, що законодавством передбачено право громадян, які потребують поліпшення житлових умов, вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру; громадянином є фізична особа, правовий статус якої зумовлений належністю до громадянства певної держави.

Проте, як вбачається із ОСОБА_2, засновниками ОСОБА_2 були лише три особи:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Разом з тим, ОСОБА_2 та матеріали справи не містять відомостей, що його засновники потребували поліпшення житлових умов.

Як вбачається із ОСОБА_2, місцезнаходженням ОСОБА_2 є м. Харків, вул. Берестова, 3.

Також ОСОБА_2 не містить посилань, що його засновники на дату винесення оскаржуваного рішення перебували на квартирному обліку.

Згідно приписів чинного законодавства, однією з умов вступу до житлово-будівельного кооперативу є перебування на квартирному обліку в даному населеному пункті. На облік бажаючих вступити до житлово-будівельного кооперативу беруться громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і потребують поліпшення житлових умов.

Порядок взяття громадян на облік регулюється Правилами обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, затверджених ОСОБА_1 Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 05.06.1985р. №228.

Таким чином, ОК ЖБК Ермітаж було створено всупереч вимогам статей 133-135, 137 Житлового кодексу УРСР, пункту 3 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, які по відношенню до Законів України "Про кооперацію" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" є спеціальними нормативно-правовими актами та підлягають застосуванню до правовідносин сторін у даній справі.

Колегія суддів також зазначає, що згідно положень законодавства, кількість членів кооперативу повинна бути відповідною кількості квартир у будинку. Квартири, які надаються членам кооперативу, повинні відповідати граничному розміру жилої площі, сумі пайового внеску та кількості членів сімї.

Однак, в ході розгляду справи ОК ЖБК Ермітаж не надано доказів в обґрунтування чи перебували засновники (члени) кооперативу на квартирному обліку (потребували поліпшення житлових умов) станом на дату прийняття їх до кооперативу та прийняття оспорюваного рішення радою.

В той же час, у ОСОБА_2 не визначено кількості квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що може призвести до здійснення Кооперативом діяльності, що суперечить меті створення обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу - обслуговування членів кооперативу шляхом забезпечення житлом членів кооперативу та членів їх сімей, а не будівництво житла для інших осіб.

За таких обставин, ОК ЖБК Ермітаж не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст. 41 Земельного кодексу України. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, оскільки мета його створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу.

Як зазначено вище, статтею 41 Земельного кодексу України передбачено можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена як житлово-будівельний кооператив, а тому при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати, що метою створення такого кооперативу є саме спільне вирішення економічних, соціально-побутових та інших питань забезпечення членів кооперативу; порядок та підстави надання земельної ділянки за статтею 41 Земельного кодексу України не передбачають можливості для надання земельної ділянки у власність з іншою метою, зокрема, для здійснення житлового будівництва поза межами забезпечення житлом членів кооперативу.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, Харківською міською радою під час безоплатного надання земельної ділянки ОК ЖБК Ермітаж не дотримано положень вказаної норми права, оскільки вирішуючи питання про наявність правових та фактичних підстав для виділення, відведення, а потім і надання у власність земельної ділянки певній юридичній особі, Харківська міська рада мала можливість, і, в силу покладених на неї публічних функцій діяти в інтересах усієї територіальної громади, мала й обовязок зясувати правовий статус, мету та підстави створення ОК ЖБК Ермітаж, мала переконатись у додержанні останнім порядку його створення у відповідності до вимог чинного законодавства, та підстави передачі землі житлово-будівельному кооперативу, що в даному випадку відповідачем зроблено не було.

Отже, рішення Харківської міської ради про безоплатну передачу ОК ЖБК Ермітаж у власність спірної земельної ділянки в порядку, визначеному статтею 41 Земельного кодексу України, є незаконним.

Матеріалами справи підтверджується те, що п.19.2 додатку 1 до рішення 34 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009 року суперечить вимогам статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав порушення та неправильного застосування норм матеріального права, із прийняттям нового рішення про відмову в позові за спливом позовної давності.

З огляду на наведені обставини та норми, колегія суддів на виконання вказівок постанови касаційної інстанції зазначає, що незаконне відчуження землі на підставі оспорюваного рішення ослаблює економічні основи місцевого самоврядування та відповідно інтереси держави у сфері земельних відносин, тобто внаслідок прийняття зазначеного рішення наявне порушення інтересів держави та територіальної громади міста Харкова.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність порушеного права територіальної громади міста Харкова.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, перший відповідач просив застосувати до позовних вимог прокурора наслідки спливу позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити в задоволенні позову прокурора в повному обсязі з підстав спливу позовної давності.

Обґрунтовуючи необхідність застосування наслідків спливу позовної давності,перший відповідач зазначив, що згідно з витягом з протоколу 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання 24.06.2009 року на пленарному засіданні міської ради був присутній прокурор міста Харкова - ОСОБА_6, який відповідно до ст. 121 Конституції України та Закону України Про прокуратуру здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами та їх виконавчими органами, а згідно з листом від 24.07.2009 року № 08-11/1538/2-09 Харківською міською радою до прокуратури міста Харкова було направлено рішення 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання (т. 1 а.с. 95).

За таких обставин, перший відповідач наполягає на тому, що початок перебігу позовної давності щодо оскарження п.19.2 додатку 1 до рішення 34 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009 року.починається саме з моменту прийняття рішення, а тому, у відповідності до ст. 257 Цивільного кодексу України, строк позовної давності за вимогами щодо оскарження спірного рішення Харківської міської ради починається з 2009 року, а тому, строк позовної давності за вимогами щодо оскарження спірного рішення сплинув у 2012 році.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів " (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

Таким чином до спірних взаємовідносин встановлюється загальна позовна давність, яка згідно зі ст. 257 ЦК України становить три роки.

Згідно ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 п. 4 ст. 268 ЦК України, в редакції, яка діяла на час прийняття 1-м відповідачем рішення 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 06.07.2011 р. № 330/11, позовна давність не поширювалась на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства від 20.12.2011р. №4176-VI у Цивільному кодексі України п. 4 ч. 1 ст. 268 було виключено.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону України цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 15.01.2012.

Пунктом 5 прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Вимоги позовної заяви полягають у визнанні незаконним та скасуванні п.19.2 додатку 1 до рішення 34 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009 р.

Як вбачається з матеріалів справи прокурор звернувся з позовом 17 липня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, про наслідки застосування якої заявлено стороною у справі.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи і та інтереси інших осіб, визначені у статті 29 ГПК України, у відповідності до якої, прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Оцінюючи заперечення прокурора про те, що строки позовної давності слід рахувати з моменту набрання чинності з 01.12.2012 р. ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури, яким прокурору надано право самостійного звернення до суду, колегія суддів зазначає, що така позиція суперечить наведеним вище базовим приписам цивільного законодавства України, оскільки закон повязує початок витікання строку позовної давності виключно із моментом, коли сторона взнала або могла взнати про порушення права, а не зі зміною юридичної компетенції сторони спору. Також в цьому аспекті колегія суддів зазначає що у позивача були відсутні жодні перешкоди щодо оскарження спірного рішення в інтересах державного органу.

Крім того, наведене прокурором тлумачення закону суперечить і обовязковим до виконання рішенням Верховного Суду України, а саме правовим позиціям, зазначеним Верховним Судорм України у постановах від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №916/2414/13, постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

В абзаці 2 п. 4.1. ОСОБА_1 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у рішенні господарських спорів зазначено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч.2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із ст. 1 Закону України Про прокуратуру здійснює прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.

У постанові від 29.10.2014 № 6-152цс14 Верховний Суд України вказав на те, що норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Відповідно до частини 1 статті 6 Регламенту Харківської міської ради персональні робочі місця передбачаються також для представників прокуратури м. Харкова та правоохоронних органів м. Харкова.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з протоколу 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання 24.06.2009 р.(т. 1 а.с. 96) на пленарному засіданні міської ради був присутній прокурор міста Харкова - ОСОБА_6, який відповідно до ст. 121 Конституції України та Закону України Про прокуратуру здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами та їх виконавчими органами.

Також, згідно з листом від 24.07.2009 року № 08-11/1538/2-09 Харківською міською радою до прокуратури міста Харкова було направлено рішення 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання (т. 1 а.с. 95).

Отже, посилання прокурора на те, що він довідався про незаконне рішення міської ради у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок у березні 2015 року є юридично неспроможними, оскільки обізнаність прокурора міста Харкова починає рахуватися саме з дати прийняття оскаржуваного рішення, тобто з 24.06.2009 року, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який був присутній у сесійній залі на пленарному засіданні Харківської міської ради.

Отже, матеріалами справи достеменно підтверджується факт обізнаності прокурора про прийняття Харківською міською радою скасування п.19.2 додатку 1 до рішення 34 сесії 5 скликання Харківської міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" №136/09 від 24.06.2009 р.

А у звязку з обізнаністю з 24.06.2009 р. прокурора м. Харкова про прийняття безпосередньо за його участю оскаржуваного рішення Харківської міської ради, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 Закону України Про прокуратуру (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Щодо зобовязання прокурора після ознайомлення з текстом рішення проводити обовязкову перевірку законності створення юридичних осіб на користь яких органом місцевого самоврядування приймається відповідне рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно п. 10 Наказу Генеральної прокуратури України від 18.10.2010р. № ЗУ Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів, з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись статтями 1,15, 19-24 Закону України Про прокуратуру, було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Таким чином, не здійснення прокурором своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також перевірки законності рішення є підтвердженням бездіяльності прокуратури, оскільки цей обовязок був передбачений відповідними наказами Генерального прокурора, які є обовязковими для виконання згідно зі ст. 15 Закону України Про прокуратуру (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14 та від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, а також в постановах Вищого господарського суду України від 02.03.2016 у справі № 922/2958/15; від 24.02.2016 у справі № 922/3289/15; від 27.01.2016 у справі № 922/3556/15.

Отже, заперечення прокурора відносно того, що факт прийняття ним участі у пленарному засіданні міської ради, за результатами якого прийняте спірне рішення, та отримання копії спірного рішення не свідчить про обізнаність існуючих порушень є безпідставними та не узгоджуються з положеннями ст.ст. 1,15, 19-24 Закону України Про прокуратуру (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також не відповідають висловленій Верховним Судом України правовій позиції, що міститься у постанові по справі № 6-178цс15 від 01.07.2015 року, згідно якої помилковим є висновок судів нижчих інстанцій про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України в постанові від 27.01.2016 у справі № 922/2556/15.

Щодо обізнаності прокурора, громади м. Харкова та депутатів Харківської міської ради 5 скликання про прийняття міською радою оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. З Регламенту Харківської міської ради, затвердженою рішенням 2 сесії 5 скликання від 31.05.2006 № 17/06 сесії міської ради, засіданню постійних комісій, тимчасових контрольних комісій, робочих груп проводяться гласно, крім випадків передбачених чинним законодавством. Відкритість засідань міської ради забезпечується шляхом доступу і на них представників засобів масової інформації, у яких кожен громадянин України має можливість ознайомитися з питаннями, що розглядаються міською радою, та прийнятими нею рішеннями.

Гласність засідань міської ради забезпечується шляхом її трансляції телебаченню і радіо, обов'язкової публікації рішень міської ради, в тому числі прийнятих на закритих засіданнях (при закритому розгляді окремих питань порядку денного) в офіційному печатному органі Харківської міської ради, газеті Слобода або в іншому друкованому засобі масової інформації визначеному відповідним рішенням міської ради, та розміщення офіційному сайті Харківської міської ради в мережі Інтернет.

Відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Украй та ст. 43 Регламенту депутат представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь діяльності міської ради та утворюваних нею органів, несе обов'язки пер виборцями, міською радою та її органами, виконує їх доручення.

Згідно з вищенаведеним громада м. Харкова та депутати Харківські міської ради 6 скликання вважаються обізнаними про прийняття міської радою оскаржуваного рішення з дати ухвалення рішення Харківською міської радою 24.06.2009 р.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з метою забезпечення прозорості та інформаційної відкритості діяльності Харківської міської ради, її виконавчих органів та посадових осіб, а також на виконання вимог ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування, якою передбачено обовязок доведення до відома населення актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, за розпорядженням міського голови від 09.12.2002 року №2436, було створено офіційний веб-сайт Харківської міської ради. Інформація щодо рішень, прийнятих на пленарних засіданнях сесій Харківської міської ради розміщається на офіційному веб - сайті.

При цьому, варто відзначити також, що з питання ознайомлення з установчими документами ОК "ЖБК "Ермітаж" інформація про засновників та основні види діяльності є в вільному безкоштовному доступі наданому Державним підприємством Інформаційно-ресурсний центр на сторінці https://usr.minjust.gov.ua/ в вільній мережі Інтернет. Відповіді на безкоштовні запити надаються у відповідності до ст. 11 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15.05.2003 року.

Вищевказані обставини дають підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що прокурор міг також довідатись про відповідні порушення з моменту прийняття та оприлюднення спірного рішення ще у 2009 році.

Щодо позовних вимог до другого відповідача господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про припинення провадження в цій частині, обґрунтовано пославшись на наступне.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до ст. 36 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" 05.06.2012 року до ЄДРЮОтаФОП внесено запис 5043944 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи - ОК "ЖБК "Ермітаж" на підставі рішення засновників (учасників) про ліквідацію юридичної особи (т. 1 а.с. 16, 17, 43).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження по справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Яке правильно зазначив господарський суд першої інстанції на виконання вказівок постанови суду касаційної інстанції, доказів існування правонаступників другого відповідача суду подано не було.

Отже, враховуючи викладене, провадження у справі в частині позовних вимог до другого відповідача підлягає припиненню.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку господарського суду першої інстанції про відмову в позові до першого відповідача за спливом позовної давності та про припинення провадження в частині позовних вимог до другого відповідача, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.06.2016 р. у справі № 922/4175/15 залишити без змін.

ОСОБА_1 набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 30.08.16 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Слободін М.М.