номер провадження справи 33/48/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2016 Справа № 908/2086/16

за позовом: Концерну "Міські теплові мережі" (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; фактична адреса: 69071, м. Запоріжжя, вул. Цитрусова, 9)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача : Нємна Т.І. - довіреність № 266/20-19 від 27.07.2016 р.,

Ковтун Т.Є. - довіреність № 255/20-19 від 11.07.2016 р.;

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Концерн "Міські теплові мережі" звернувся в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 основної суми заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 345211 від 22.10.2012 р. в розмірі 40158,46 грн., а також суми пені в розмірі 4404,76 грн., суми 3% річних в розмірі 816,40 грн. та суми втрат від інфляції в розмірі 3736,50 грн.

В якості підстави позову, позивачем зазначено, що на виконання умов укладеного між сторонами договору № 345211 від 22.10.2012 р. купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, в період з січня 2015 р. по квітень 2016 р., позивач відпустив відповідачу теплову енергію. Згідно Актів приймання-передачі теплової енергії за період січень 2015 р. - квітень 2016 р. відповідачем було спожито теплової енергії на загальну суму 43197,12 грн. В порушення договірних зобов'язань відповідач за отриману теплову енергію розрахувався частково - в сумі 3038,65 грн., внаслідок чого у нього утворився основний борг в розмірі 40158,46 грн. У зв'язку з порушенням строків виконання грошового зобов'язання, відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України нараховано до сплати 3% річних та інфляційні втрати, а також пеню. Посилаючись на приписи статей 11, 15, 16, 96, 258, 509, 526, 530, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 20, 179, 193, 230, 232, 275, 276 ГК України, «Правила користування тепловою енергією», ЗУ «Про теплопостачання», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та умови договору № 345211 від 22.10.2012р., позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 08.08.2016 р. порушено провадження у справі № 908/2086/16, розгляд якої призначено на 23.08.2016 р.

Відповідач - вимоги суду, викладені в ухвалі від 08.08.2016 р., щодо надання письмового відзиву та витребуваних судом документів не виконав; процесуальним правом на участь представника в судовому засіданні не скористався; про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до підпункту 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В даному випадку, ухвала господарського суду від 08.08.2016 р. була направлена судом на адресу відповідача, вказану у позовній заяві: АДРЕСА_1.

Згідно долученого до матеріалів справи Повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 08.08.2016 р. була отримана відповідачем - 12.08.2016 р.

Тобто, про час та місце судового розгляду даної справи відповідач був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 75 ГПК України дозволяє суду розглянути спір за наявними у справі матеріалами, у випадку, якщо відзив на позов та витребувані судом документи не надані.

Враховуючи обмеженість розгляду справи визначеним законом процесуальним строком, достатність матеріалів справи для розгляду позовної заяви, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви у повному обсязі і просив позов задовольнити.

За клопотанням позивача фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

В судовому засіданні 23.08.2016 р. прийнято і проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, суд знаходить підстави для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 22.10.2012 р. між позивачем (Теплопостачальною організацією) та відповідачем (Споживачем) було укладено договір № 345211 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (надалі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору Теплопостачальна організація зобов'язалась відпустити Споживачу теплову енергію в гарячій воді, а Споживач зобов'язався прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього Договору та додатками до Договору, що є невід'ємними частинами.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що облік споживання теплової енергії на потреби опалення та гарячого водопостачання проводиться за приладами комерційного обліку або розрахунковим способом.

Відповідно до п. 6.2 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

Згідно із п. 6.3 Договору підставою для розрахунків Споживача з Теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання-передачі.

Споживач зобов'язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію (п. 6.4 Договору).

Відповідно до п. 6.7 Договору Споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації документи за розрахунковий період: рахунок, акт приймання-передачі теплової енергії, податкову накладну.

Пунктом 6.7.1 Договору передбачено, що отриманий акт приймання -передачі теплової енергії Споживач повинен підписати, належним чином оформити і повернути акт прийому-передачі позивачу на протязі п'яти днів з дати отримання.

Згідно із п. 6.7.2 Договору у разі неотримання Теплопостачальною організацією підписаного акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у термін встановлений п. 6.7.1 Договору, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період.

В разі наявності заперечень щодо даних, зазначених в акті, Споживач зобов'язаний надати Теплопостачальній організації нормативно обґрунтовані письмові заперечення до даного акту з додаванням відповідних документів та погодити із Теплопостачальною організацією всі розбіжності у встановлений п. 6.7.1 Договором строк. При отриманні заперечень в підписанні акту та доказів в обґрунтування заперечень до нього, Теплопостачальна організація розглядає їх та надає відповідь про прийняття або відмову у прийнятті заперечень. При прийнятті заперечень до акту вносяться відповідні коригування в акті наступного місяця. У разі відмови у прийнятті заперечень, Теплопостачальна організація надає нормативно обґрунтовану відповідь та вважає акт прийнятим до розрахунку, якщо цей акт в місячний строк не буде оскаржений Споживачем у господарському суді.

Як встановлено судом, подача теплової енергії підтверджуються актами приймання - передачі теплової енергії: за січень 2015 р . (на суму 5435,51 грн.), за лютий 2015 р. (на суму 4548,30 грн.), за березень 2015 р. (на суму 5259,74 грн.), за квітень 2015 р. (на суму 1715,64 грн.), за жовтень 2015 р. (на суму 1954,36 грн.), за листопад 2015 р. (на суму (3426,52 грн.), за грудень 2015 р. (на суму 5323,49 грн.), за січень 2016 р. (на суму 7196,47грн.), за лютий 2016 р. (на суму 4197,36 грн.), за березень 2016 р. (на суму 3949,30грн.), за квітень 2016 р. (на суму 190,42 грн.)., всього на суму 43197,11 грн. При цьому, акти приймання-передачі теплової енергії за вказаний період, відповідач згідно п. п. 6.7.1 та 6.7.2 Договору, позивачу зворотно не направив, зауважень, в установлений Договором строк, на акти не надав.

Однак, відповідач, оплату отриманої теплової енергії у повному обсязі не здійснив.

Свої зобов'язання за Договором відповідач виконав частково, сплативши суму 3038,65 грн.

Решта боргу в сумі 40158,46 грн. залишилась несплаченою.

У зв'язку з цим, позивачем на адресу відповідачу направлялись Претензії (від 21.01.2016 р., від 23.02.2016 р., від 22.03.2016 р., від 20.04.2016 р., від 25.05.2016 р.) з вимогою про сплату існуючої заборгованості.

Проте, заборгованість в сумі 40158,46 грн., відповідачем сплачена не була.

Позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 основної суми заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 345211 від 22.10.2012 р. в розмірі 40158,46 грн., а також суми пені в розмірі 4404,76 грн., суми 3% річних в розмірі 816,40 грн. та суми втрат від інфляції в розмірі 3736,50 грн., стали предметом судового розгляду у даній справі.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини... Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як підтверджено матеріалами справи, правовідносини між позивачем та відповідачем у спірний період були врегульовані укладеним між ними Договором № 345211 від 22.10.2012 р., за умовами якого позивач зобов'язався постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді, а відповідач - приймати та сплачувати її вартість.

Згідно з приписами п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно долучених до матеріалів справи копій актів приймання-передачі теплової енергії за період січень 2015 р. - квітень 2016 р. позивач поставив відповідачу теплову енергію в гарячій воді на загальну суму 43197,11 грн.

Враховуючи, що акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період, у встановлений п. 6.7.1 Договору строк відповідач Теплопостачальній організації не повернув, письмових нормативно обґрунтованих заперечень до Актів позивачу не надав, Акти приймання-передачі теплової енергії за період січень 2015 р. - квітень 2016 р., в силу умов п. 6.7.2 Договору, вважаються погодженими і є підставою для проведення остаточних розрахунків за отриману протягом вказаного в них періоду теплову енергію.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами пунктів 6.3 та 6.4 Договору підставою для розрахунків Споживача з Теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання-передачі.

Споживач зобов'язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію.

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманої теплової енергії, всупереч умов Договору та вимог закону, належним чином не виконав.

Платежем, здійсненим 30.03.2016 р., відповідачем було перераховано позивачу суму 10000,00 грн., з яких суму 3038,65 грн., було зараховано в оплату отриманої теплової енергії за січень 2015 р.

Внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань, у відповідача виник борг за Договором в сумі 40158,46 грн. Доказів його погашення відповідачем до суду надано не було.

Наданою позивачем Довідкою за вих. № 4306/091 від 22.08.2016 р., підтверджено, що станом на 22.08.2016 р. у відповідача перед позивачем наявний основний борг за період з січня 2015 р. по квітень 2016 р. в сумі 40158,46 грн.

Таким чином, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати отриманої теплової енергії, та вищезазначені приписи норм чинного законодавства України, суд констатує правомірність заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми 40158,46 грн. основного боргу, а тому задовольняє її у повному обсязі.

Правові наслідки порушення грошового зобов'язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також роз'яснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивач просить стягнути з відповідача суму 816,40 грн. 3% річних та суму 3736,50 грн. втрат від інфляції.

Судом перевірено розрахунок 3% річних та втрат від інфляції за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство". При цьому, суд виходив з дати початку порушення грошового зобов'язання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат.

Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню. Так, за загальний період часу (з 21.02.2015 р. по 30.06.2016 р.), належний до стягнення розмір 3% річних становить суму 811,70 грн., але не суму 816,40 грн., яка була заявлена позивачем у позові.

Отже, вимога про стягнення 3 % річних задовольняється судом частково - в загальному розмірі 811,70 грн. В решті позовної вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Також, суд вважає, що вимога про стягнення втрат від інфляції підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд зазначає наступне:

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Так, в зазначеному листі ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р. вказано, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Судом досліджено розрахунок інфляційних втрат, здійсненний позивачем, з урахуванням приписів постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, листа ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобов'язання, суми боргу, що існувала у спірний період та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції та перевірено за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство".

Згідно здійсненого судом перерахунку, вимога про стягнення інфляційних втрат (за період з березня по червень 2016 р.) задовольняється частково - в загальному розмірі 3648,49 грн. В решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

У задоволенні вимоги про стягнення пені суд відмовляє у повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З аналізу наведених норм права випливає, що порушення суб'єктом господарювання своїх договірних грошових зобов'язань дійсно передбачає можливість притягнення його до відповідальності шляхом застосування штрафних санкцій у вигляді пені, проте розмір пені встановлюється за згодою сторін (тобто, має бути узгоджений ними в Договорі), за винятком випадків, коли розмір пені визначений безпосередньо в законі.

Враховуючи, що в даному випадку ані законом, ані укладеним між сторонами Договором від 22.10.2012р. розмір пені не встановлений (в Договорі взагалі не передбачена відповідальність відповідача у вигляді сплати пені), суд відмовляє позивачу у задоволенні його вимоги про стягнення 4404,76 грн. пені.

Посилання позивача у позовній заяві на ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не може вважатись належною умовою притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення пені, оскільки зазначена норма права лише обмежує граничний рівень пені (так - за нормою розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ), однак безпосерденьо сама норма Закону не визначає конкретний розмір пені за несвоєчасне виконання ФОП ОСОБА_1 грошового зобов'язання, який повинен був бути визначений сторонами у договорі від 22.10.2012р.

Однак, договір від 22.10.2012р. (правочин) не містить умови щодо відповідальності ФОП ОСОБА_1 у вигляді пені, а тому, відповідно, не створює цивільний обов'язок відповідача сплатити пеню. Позов за вимогою про стягнення пені є безпідставним.

Отже, позов задовольняється частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 1251,77грн. судового збору - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Концерну "Міські теплові мережі" (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; фактична адреса: 69071, м. Запоріжжя, вул. Цитрусова, 9, , р/р № 1951 у Філії - Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», МФО 313957) суму 40158 (сорок тисяч сто п'ятдесят вісім) грн. 46 коп. основного боргу, суму 811 (вісімсот одинадцять) грн. 70 коп. 3% річних, суму 3648 (три тисячі шістсот сорок вісім) грн. 49 коп. втрат від інфляції та суму 1251 (одна тисяча двісті п'ятдесят одна) грн. 77 коп. судового збору.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 25.08.2016р.

Суддя М.В. Мірошниченко