КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2016 р. Справа№ 910/4305/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Рудченка С.Г.

Майданевича А.Г.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 01.09.2016 року по справі №910/4305/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016р.

у справі №910/4305/16 (суддя Комарова О.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Інвестбудсервіс"

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про стягнення 4 220 825,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Інвестбудсервіс" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі-відповідач) 4 220 825,83 грн., з яких: 2 241 568,56 грн. - основного боргу, 153 102,20 грн. - 3% річних, 1 826 155,07 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором поставки № від 05.09.2012 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки не оплатив позивачу, як постачальнику, суму поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

05.04.2016р. через відділ діловодства Господарського суду м.Києва від представника позивача надійшло клопотання, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 4 203 616,59 грн., з яких: 2 241 568,56 грн. - основного боргу, 153 102,20 грн. - 3% річних та 1 808 945,83 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2016р. у справі №910/4305/16 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 10.05.2016р., відповідач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне:

05.09.2012 року між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір поставки № (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, поставити покупцеві метанол-ректифікат марки А (предмет закупівлі "спирти, феноли та їх похідні (метанол)" (надалі іменуються „товар"), а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити визначений товар.

У відповідності до п.1.2 Договору найменування, номенклатура товару, його кількість, ціна, загальна вартість детально викладені в специфікації до цього договору

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що ціна (сума) цього договору становить 3 849 997,20 грн., в тому числі ПДВ 641 666,20 грн.

В пункті 3.2 Договору визначено, що ціна за одиницю товару зазначена у специфікації до даного договору.

Згідно із п.4.2 Договору покупець оплачує постачальнику товар по факту поставки протягом 45-ти (сорока п'яти) календарних днів з моменту отримання від постачальника рахунку - фактури.

Перехід права власності на товар відбудеться в момент його передачі покупцю. Датою поставки вважається дата підписання представником покупця видаткової накладної (п.5.4 Договору).

Договір набирає чинності з дати його укладання та діє один рік, а в частині здійснення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 10.1 Договору).

В подальшому, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 15.03.2013р. до Договору, відповідно до п.2 якої погоджено внести зміни до пункту 3.1 Договору та викладено його в наступні редакції: ціна (сума) цього договору становить 5 763 337,44 грн., в тому числі ПДВ 960 556,24 грн.

Крім того, додатковою угодою №1 від 15.03.2013р. до Договору погоджено доповнити договір пунктом 3.2.1, який викладено у наступній редакції: належною специфікацією до даного договору є специфікація №2 від 15.03.2013 року.

Так, у відповідності до специфікації №2 від 15.03.2013 року до Договору позивач мав поставити відповідачу наступний асортимент та кількість товару: метанол-ректифікат марки А, ДСТУ 3057-95 (ГОСТ 2222-95), наливом в залізничних цистернах, у кількості 321,72 тони, вартістю 1 474 548,93 грн.; метанол-ректифікат марки А, ДСТУ 3057-95 (ГОСТ 2222-95), наливом в залізничних цистернах (з урахуванням акцизного податку), у кількості 378,28 тони, вартістю 3 328 232,27 грн.; загальна вартість товару з ПДВ 5 763 337,44 грн.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2 241 568,56 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме: №901 від 15.10.2013р. на суму 556 512,18 грн., №902 від 15.10.2013р. на суму 554 295,00 грн., №903 від 15.10.2013р. на суму 564 219,31 грн., №904 від 15.10.2013р. на суму 566 542,07 грн. При цьому, позивач вказує, що відповідач не розрахувався за отриманий товар, в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість за Договором в розмірі 2 241 568,56 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції за порушення виконання зобов'язання за Договором.

В свою чергу, відповідач стверджує, що строк оплати поставленого товару відповідно до умов п.4.2 Договору не настав.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Внаслідок укладення спірного Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Згідно із ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов Договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2 241 568,56 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме: №901 від 15.10.2013р. на суму 556 512,18 грн., №902 від 15.10.2013р. на суму 554 295,00 грн., №903 від 15.10.2013р. на суму 564 219,31 грн., №904 від 15.10.2013р. на суму 566 542,07 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками підприємств (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи). Доказів стосовно претензій з боку відповідача до позивача щодо кількості та/або якості товару матеріали справи не містять.

За приписами ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 року).

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за Договором щодо оплати поставленого товару відповідач належним чином не виконав, в результаті чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 2 241 568,56 грн.

В свою чергу, відповідач стверджує, що строк оплати поставленого товару відповідно до умов п.4.2 Договору не настав. Однак, судова колегія дані твердження не приймає до уваги виходячи з наступного.

Пунктом 4.2 Договору сторонами погоджено, що оплата поставленого товару буде проводитися протягом 45-ти (сорока п'яти) календарних днів з моменту отримання від постачальника рахунку - фактури, в той же час відсутність рахунків-фактур ніяким чином не перешкоджає виконанню зобов'язання з оплати, зважаючи на те, що Договір містить реквізити сторін, у т.ч. дані щодо рахунку позивача.

Відповідачем не доведено того факту, що він звертався до позивача у зв'язку з неможливістю виконати зобов'язання по оплаті товару внаслідок не надання рахунків-фактур.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що підписані відповідачем видаткові накладні містять посилання на відповідні рахунки на оплату.

У відповідності до Інформаційного листа №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" Вищим господарським судом України надано роз'яснення, що відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення ч. 2 ст. 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Таким чином, підписуючи видаткові накладні, відповідачем посвідчено факт отримання у власність поставленого позивачем товару, погоджено його кількість, асортимент, комплектність та зовнішній вигляд, а відтак, обумовлено виникнення обов'язку по його оплаті тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 29.09.2015 року у справі № 910/29778/14.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити належні за договором платежі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 у справі № 37/405.

З урахуванням вищевикладеного та оскільки відповідач відповідно до вимог ст.ст.33,34 ГПК України не надав суду належних та допустимих доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати поставленого товару в сумі 2 241 568,56 грн. та не спростував заявлених позовних вимог в цій частині, судова колегія дійшла до висновку, що відповідачем було порушено положення ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 241 568,56 грн. підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 30.11.2013р. по 09.03.2016р., судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок суду першої інстанції, судова колегія вважає, що з відповідача судом першої інстанції правомірно стягнуто інфляційні витрати в розмірі 1 808 945,83 грн. та 3% річних в розмірі 153 102,20 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарги, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016р. у справі №910/4305/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016р. у справі №910/4305/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/4305/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Г. Рудченко

А.Г. Майданевич