ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р. Справа № 917/2539/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В., суддя Камишева Л.М.

при секретарі судового засідання Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №10-73/2147 від 22 лютого 2016 року,

відповідача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 11 січня 2016 року, ОСОБА_3, довіреність б/н від 11 січня 2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1922 П/1-42) на рішення господарського суду Полтавської області від 29 лютого 2016 року у справі № 917/2539/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", в особі Лубенської філії Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. Крупської, 1, м. Лубни Полтавської області, 37500

до Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради, вул. Авіаторська,52, м. Лубни Полтавської області, 37500

про стягнення 936 686,85 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29 лютого 2016 року у справі № 917/2539/15 (ОСОБА_4М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради, (вул. Авіаторська,52, м. Лубни Полтавської області, 37500, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Ст. Поділ, 5, м. Полтава, 36022, ) в особі Лубенської філії Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Крупської, 1, м. Лубни Полтавської області, 37500, ) 808 195,59 грн. інфляційних втрат за період з червня 2014 року по вересень 2015 року, 55 436,76 грн. 3% річних за період з червня 2014 року по вересень 2015 року, 7 305,45 грн. пені за період з листопада 2014 року по листопад 2015 року та 13 568,96 грн. на повернення судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19 липня 2016 року апеляційну скаргу було прийнято до розгляду.

25 серпня 2016 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№8345), в якому останній зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

29 серпня 2016 року відповідачем було подане клопотання про зупинення розгляду справи (вх.№8399).

Повторним автоматичним розподілом справи у звязку з перебуванням судді Гетьмана Р.А. у відпустці було сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В., суддя Камишева Л.М.

У судове засідання, яке відбулось 29 серпня 2016 року, зявились належні представники сторін, які підтримали свої правові вимоги по справі.

Під час судового засідання відповідач підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі 917/2539/15 до розгляду Конституційним Судом України питань щодо конституційності окремих положень законів України та указів Президента України, а саме:

-частин 1 та 2 статті 11 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1682-ІП "Про природні монополії";

-абз.7 ч.І статті 13 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10 січня 2002 року №2918-111

-пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України від 09 липня 2010 року № 2479-УІ "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг";

-Указу Президента України від 27 серпня 2014 року №694/2014 "Про утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг";

-Указу Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг".

Розглянувши заявлене клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно з п 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Повязаність справи полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини мають бути такими, що мають значення для даної справи.

При цьому, неможливість розгляду конкретної справи до вирішення іншим судом іншої справи полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Як вбачається зі змісту вказаного клопотання, заявник обґрунтовує необхідність зупинення провадження переглядом Конституційним Судом України питань щодо конституційності окремих положень законів України та указів Президента України, а саме:

-частин 1 та 2 статті 11 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1682-ІП "Про природні монополії";

-абз.7 ч.І статті 13 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10 січня 2002 року №2918-111

-пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України від 09 липня 2010 року № 2479-УІ "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг";

-Указу Президента України від 27 серпня 2014 року №694/2014 "Про утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг";

-Указу Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг".

Однак слід зазначити, що

1) Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України "Про Конституційний Суд України"відкриття провадження у справі у Конституційному Суді України за конституційним поданням чи конституційним зверненням ухвалюється Колегією суддів Конституційного Суду України або Конституційним Судом України на його засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України "Про Конституційний Суд України" у складі Конституційного Суду України утворюються колегії суддів для розгляду питань щодо відкриття провадження у справах за конституційними поданнями та колегії суддів для розгляду питань щодо відкриття провадження у справах за конституційними зверненнями.

Частиною 1 ст. 48 Закону України "Про Конституційний Суд України" встановлено, що колегія суддів Конституційного Суду України у справах за конституційними поданнями більшістю голосів суддів, які входять до її складу, приймає процесуальну ухвалу про відкриття провадження у справі в Конституційному Суді України або про відмову у такому провадженні.

Як вбачається з роздруківки ухвали Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/5964/15 доданої до клопотання про зупинення провадження по справі, постановою пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2016 року №10 було вирішено звернутися до Конституційного Суду України з питань щодо конституційності окремих положень законів України та указів Президента України, а саме:

-частин 1 та 2 статті 11 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1682-ІП "Про природні монополії";

-абз.7 ч.І статті 13 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10 січня 2002 року №2918-111

-пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України від 09 липня 2010 року № 2479-УІ "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг";

-Указу Президента України від 27 серпня 2014 року №694/2014 "Про утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг";

-Указу Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг".

Тобто, заявником не підтверджено відкриття провадження у справі за конституційним поданням Верховного суду України конституційним поданням Верховного суду України конституційності частин 1 та 2 статті 11 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1682-ІП "Про природні монополії";абз.7 ч.І статті 13 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10 січня 2002 року №2918-111; пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України від 09 липня 2010 року № 2479-УІ "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг";Указу Президента України від 27 серпня 2014 року №694/2014 "Про утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг"; Указу Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг".

2)Закон України від 20 квітня 2000 року № 1682-ІП "Про природні монополії"; Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10 січня 2002 року №2918-111 Закон України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" не здійснюють правове регулювання спірних правовідносин за даним спором

3)У відповідності до положень Закону України "Про Конституційний суд" Конституційний суд України розглядає питання щодо законності актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування; надає офіційне тлумачення Конституції та законів України; робить висновки щодо відповідності Конституції України чинних міжнародних договорів України або тих міжнародних договорів, що вносяться до Верховної Ради України для надання згоди на їх обов'язковість, тобто за своєю суттю Конституційний суд України надає правовий аналіз правових норм, втілених у відповідних нормативно-правових актах, у розрізі Основного Закону України.

Як було зазначено вище, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти (обставини), встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Проте, нормативно-правова оцінка того чи іншого нормативно-правового акту висловлена під час розгляду певної справи не має преюдиційного значення для вирішення іншої справи, а також не є обставиною справи чи певним фактом, наведеним сторонами в їх обґрунтування, який в свою чергу міг би вплинути на рішення в даному господарському спорі, а отже і не являється тою підставою з якою пов'язане застосування положень ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з метою зупинення провадження у справі.

4)У відповідності до частини 1-2 статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України" Конституційний Суд України приймає рішення щодо конституційності актів, зазначених упункті 1 статті 13 цього Закону.

У разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідаютьКонституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто у разі визнання положення Закону України такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), останні втратять свою чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Таким чином визнання неконституційними положень Закону на стадії апеляційного перегляду справи не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції, враховуючи їх чинність на момент розгляду справи місцевим господарським судом.

Крім того, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зауважує, що апелянт не позбавлений права, в подальшому звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в порядку ст. 112 ГПК України, яка передбачає, що підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є в т.ч. встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

17 травня 2010 року між Лубенською філією ВАТ "Полтаваобленерго" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго", надалі позивач, Постачальник) та Комунальним підприємством "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області (надалі відповідач, Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії №1270 (надалі Договір).

Згідно умов Договору Постачальник зобов'язувався продавати електричну енергію (як різновид товару) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю 4 777 кВт, а Споживач зобов'язувався оплачувати Постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього Договору (Розділ 1 Договору).

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язання по оплаті за спожиту ним електроенергію, відповідно до укладеного між сторонами 17.05.2010 р. Договору про постачання електроенергії №1270 Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" в особі Лубенської філії Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради про стягнення 936 686,85 грн.

Судом першої інстанції було встановлено правомірність передумов та підстав нарахування суми позову, як наслідку неналежного виконання зобовязання, у звязку з чим стягнуто 808 195,59 грн. інфляційних втрат за період з червня 2014 року по вересень 2015 року, 55 436,76 грн. 3% річних за період з червня 2014 року по вересень 2015 року, 7 305,45 грн. пені за період з листопада 2014 року по листопад 2015 року, враховуючи її зменшення на 90 відсотків за клопотанням відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач в обгрунтуванні апеляційної скарги зазначає на:

1)не дослідженні судом належним чином фактичної суми заборгованості відповідача за вказані періоди, а відтак і неправомірність нарахування суми інфляційних втрат, 3% річних та пені.

2)існуванні між сторонами договірних зобовязань з постачання електричної енергії на рівні екологічної броні, а відтак і існування меншої суми заборгованості яка підлягає стягненню з останнього, та відповідно інших сум інфляційних втрат, 3 % річних та пені.

3)бездіяльності позивача при виділенні Лубенській філії ВАТ "Полтаваобленерго" субвенцій для погашення існуючої заборгованості.

4)не дослідженні судом повноважень представників Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області на отримання рахунків на оплату електричної енергії та актів виконаних робіт

5)не наданні судом першої інстанції оцінки відповідності договору типовим умовам.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального законодавства, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 травня 2010 року між Лубенською філією ВАТ "Полтаваобленерго" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго", надалі позивач, Постачальник) та Комунальним підприємством "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області (надалі відповідач, Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії №1270 (надалі Договір).

Згідно умов Договору Постачальник зобов'язувався продавати електричну енергію (як різновид товару) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю 4 777 кВт, а Споживач зобов'язувався оплачувати Постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього Договору (Розділ 1 Договору).

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Споживач зобов'язався оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" (п. 2.3.3 Договору).

Пунктом 4.2.1 Договору про постачання електроенергії № 1270 від 17.05.2010 року сторони передбачили, що за внесення платежів з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,01 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми.

Під час виконання умов Договору №1270 з питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язувалися керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. № 28в чинній редакції (далі - Правила №28).

Пунктом 2.2.2. Договору №1270 визначено, що Постачальник зобов'язується: постачати електроенергію як різновид товару Споживачу в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням розділу 6 цього договору.

Відповідно п. 2.3.2 Споживач зобов'язаний дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 Договору №1270 та режиму робити електроустановки; забезпечувати безперешкодний доступ у будь який час доби працівників Постачальника електричної енергії за пред'явленням службового посвідчення до засобів (систем) обліку електроенергії, вимірювання потужності та контролю показників якості електроенергії (п. 2.2.5).

Пунктом 3.1.1 Договору №1270 Постачальнику надано право отримувати від Споживача плати за поставлену електричну енергію за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електроенергії за регульованим тарифом та інші платежі, обумовлені цим Договором. Визначати, у порядку, передбаченому розділом 5 Договору, величини споживання електроенергії та потужності (п.3.1.3.); вимагати відшкодування збитків, завданих Постачальнику внаслідок порушення Споживачем умов Договору (п.3.1.4.); доступу до належних Споживачу засобів (систем) обліку електроенергії, вимірювання потужності, контролю показників якості електроенергії для контролю дотримання встановлених режимів споживання електроенергії (п.3.1.5).

Відповідно до пункту 5.1. Договору №1270 та пункту 4.2. ПКЕЕ Споживач до 01 листопада поточного року надає Постачальникові відомості про обсяги очікуваного споживання електроенергії в наступному році з їх помісячним розподілом, що оформляються у вигляді додатку № 1 "Обсяги постачання електричної енергії та потужності" до Договору №1270 та є його не від'ємною частиною. В разі ненадання зазначених відомостей у встановлений Договором термін розмір очікуваного Споживання електроенергії на наступний рік установлюється Постачальником електроенергії за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року.

Сторони обумовили порядок розрахунків в розділі 7 договору "Облік електричної енергії та порядок розрахунків", а також в Додатку № 2 "Порядок розрахунків" та в Додатку № 3 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" до Договору. Розрахунки за електричну енергію та інші платежі за розрахунковий період здійснюються за діючими тарифами та класу приєднання межі споживача. Розрахунковим вважається період з 8 годин 25 числа попереднього місяця до 8 годин також числа поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

На виконання вимог ПКЕЕ сторони підписали Додаток № 1 до Договору про встановлення договірного обсягу постачання електричної енергії на 2014, 2015 роки.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

В статті 530 Цивільного кодексу України зазначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Однак, як стверджує позивач, відповідач неналежним чином виконував зобов'язання по оплаті за спожиту ним електроенергію, оскільки не в повному обсязі та несвоєчасно оплачував нараховані йому до сплати кошти, внаслідок чого з травня 2014 року по жовтень 2015 року у відповідача перед позивачем виник борг за спожиту електроенергію у загальній сумі 2 754152 грн. 03 коп. (в тому числі 150 000,00 грн. був не оплачений борг по справі 917/1301/14) та крім того, 936 686,85 грн. нарахованих санкцій по новій заборгованості.

Позивач зазначив, що заборгованість КП "Лубни-водоканал" на момент оформлення позовної заяви за електричну енергію складала суму 2 754152,03 грн. (2 754 152,03 грн. мінус 150 000,00 грн. на які нарахування санкцій не застосовувалося), що підтверджено Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.10 2015 р. та вбачається із "Розрахунку №1-Е суми заборгованості за спожиту активну електроенергію" за вказаний період (наявний в матеріалах справи). Станом на 06.10.2015 р., не в повному обсязі відповідач оплатив борг за спожиту електричну енергію за період з липня 2013 р. по квітень 2014 p., що становив на момент стягнення борг на суму 1 370 000,00 грн. та який був частково оплачений боржником згідно наказу за рішення господарського суду Полтавської області від 25.09.2014 р. по справі 917/1301/14. Станом на 01.10.2015 р. було не оплачено по справі 917/1301/14 залишок суми боргу за електроенергію в розмірі 150 000,00 грн.

Правові наслідки порушення юридичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552,611, 625 Цивільного кодексу України та статей 229 - 232, 234, 343 Господарського кодексу України .

Таким чином позивач вважає, що у зв'язку із несвоєчасною оплатою обумовлених Договором №1270 платежів за використану електроенергію з листопада 2014 р. по листопад 2015 р. у відповідності до п. 4.2.1 Договору №1270, п. 9 Додатку №2 до Договору №1270, ч. 3 ст. 549, 551 ЦК України, ст. 229 ГК України та Закону України "Про несвоєчасне виконання грошових зобов'язань "відповідач повинен сплатити на користь позивача пеню в розмірі 0,01% (за умовами п. 4.2.1 Договору № 1270), але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який заборгованість не була оплачена та становить загальну суму 73 054,50 грн. (з врахуванням заяви про доповнення) (Розрахунок №2 - П суми пені наявний в матеріалах справи).

Відповідно до п. 4.2.1 Договору №1270, п. 9 Додатку №2 до Договору №1270, ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Сума додаткових нарахувань із застосуванням індексу інфляції за період з червня 2014 р. по вересень 2015 р. та складає загальну суму 808 195,59 грн. (Розрахунок №3 -1 суми інфляції наявний в матеріалах справи).

Також, відповідно до положень згаданої ч. 2 ст. 625 ЦК України, п.4.2.1 Договору №1270, п. 9 Додатку №2 до Договору №1270 відповідач, що прострочив виконання грошового зобов'язання, має сплатити на користь позивача також і три проценти річних від простроченої суми, а саме: за період з червня 2014 р. по вересень 2015 p., складає загальну суму 55 436,76 грн. (Розрахунок №4 - Т 3% річних наявний в матеріалах справи).

Згідно з ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З огляду на періоди прострочення відповідачем платежів позивач правомірно нарахував та заявив до стягнення 55 436,76 грн. 3% річних, 808 195,59 грн. інфляційних втрат та 73 054,50 грн. пені.

Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд дійшов до законного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача наслідків неналежного виконання зобовязання.

Разом з тим, судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованої пені на 90% до 7 305,45 грн.

Частина 3 статті 83 ГПК України надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

В ході проведення судового засідання на запитання колегії суддів з приводу зменшення господарським судом першої інстанції розміру нарахованої пені на 90% до 7 305,45 грн. позивач підтвердив свою згоду з відповідною позицією суду, у звязку з чим просить рішення залишити без змін, відповідно і в даній частині. (про що зазначає безпосередньо і в письмовому відзиві на апеляційну скаргу).

За таких обставин, враховуючи згоду позивача зі зменшення заявленої до стягнення пені на 90% до 7 305,45 грн. та право суду на таке зменшення, колегія суддів погоджується з рішенням суду в даній частині.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним твердження відповідача про не дослідження судом належним чином фактичної суми заборгованості відповідача за вказані періоди, а відтак і неправомірність нарахування суми інфляційних втрат, 3% річних та пені.

В даному випадку фактична сума заборгованості підтверджено не тільки Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01 жовтня 2015 року, а й завіреними копіями первинних документів, а саме:

-Відомостями про фактичні покази розрахункових приладів обліку електричної енергії за період з квітня 2014 року по грудень 2014 року (ОСОБА_1 1 а.с.174-181), з грудня 2014 року по вересень 2015 року (ОСОБА_1 1 а.с.190-203);

-Актами про обсяги спожитої (переданої) споживачу (субспоживачу) електричної енергії, належно оформлені з травня 2014 року по грудень 2014 року (ОСОБА_1 1 а.с.182-189) з січня 2015 року по серпень 2015 року (ОСОБА_1 1 а.с.204-211);

-Рахунками за активну електричну енергію, які щомісячно та своєчасно були виписані енергопостачальником для здійснення розрахунку, отримані за підписом представника КП "Лубни-водоканал" енергетиком ОСОБА_5І з травня 2014 року по грудень 2014 року (ОСОБА_1 1 а.с.182-189) з січня 2015 року по серпень 2015 року (ОСОБА_1 1 а.с.204-212);

якими безпосередньо за перевіркою судом встановлено існування за період з травня 2014 року по жовтень 2015 року у відповідача перед позивачем, боргу за спожиту електроенергію на суму 2 754 152, 03 грн. та відповідно 936 686,85 грн. нарахованих санкцій по даній заборгованості.

Позбавленим фактичного та правового обгрунтування позиція відповідача про існуванні між сторонами договірних зобовязань з постачання електричної енергії на рівні екологічної броні, а відтак і існування меншої суми заборгованості яка підлягає стягненню з останнього, та відповідно інших сум інфляційних втрат. 3 % річних та пені.

Законом України "Про електроенергетику" визначено правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці. У статті 26 цього Закону зазначено обов'язки споживача електричної енергії, а саме те, що споживач зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання електричної енергії, а за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію зобов'язаний обмежити власне електроспоживання до рівня екологічної броні або повністю його припинити у разі відсутності такої.

Частиною 7 статті 20 Закону України "Про електроенергетику" визначено: фінансування екологічної броні електропостачання при несплаті або неповній оплаті за спожиту електроенергію споживачами, що мають таку броню, здійснюється з державного або місцевих бюджетів та відповідних джерел доходів цих споживачів. Кабінет Міністрів України затверджує порядок складання переліку споживачів та їх обладнання, для якого має бути встановлена екологічна броня електропостачання, а також затверджує порядок надання державою забезпечення виконання грошових зобов'язань окремих споживачів з оплати електричної енергії.

Чинним законодавством України визначено єдину можливість застосування рівня екологічної броні у величині, що більша за нуль лише за умови внесення даних про об'єкт до Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки.

Як вбачається з Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки по Полтавській області на 2013 рік, який розміщений на офіційному сайті Держгірпромнагляду України, Комунальне підприємство "Лубни-водоканал" не включений до цього Реєстру.

Тобто, Комунальне підприємство "Лубни-водоканал" не надало жодного доказу, яким мав підтвердити наявність у свого підприємства екологічної броні.

Відтак Комунальне підприємство "Лубни-водоканал" не належить до споживачів, об'єкти якого, в установленому порядку включено до Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки та для яких має бути встановлена екологічна броня електропостачання. Це твердження відповідач ніякими доводами не спростував. Про відсутність внесених даних про об'єкт Комунальне підприємство "Лубни-водоканал" до Державного реєстру об'єктів підвищеної небезпеки вказує також постанова Харківського апеляційного господарського суду від 03 березня 2015 року у справі №917/1301/14.

Заперечення відповідача стосовно бездіяльності позивача при виділенні Комунальному підприємству "Лубни-водоканал" субвенцій для проведення взаємозаліку є безпідставні, оскільки вони не мають відношення до предмету розгляду даної справи. Так визначена відповідачем постанова КМУ від 20 січня 2014 року №30 "Деякі питання надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування" регулює порядок погашення заборгованості, яка утворилась виключно за період з 2010 по 2013 року, а відтак жодним чином не впливає на заборгованість яка є предметом даного спору, оскільки передбачає погашення заборгованості за інші роки її виникнення.

Крім того, за твердженням відповідача судом недосліджено повноваження представників Комунального підприємства "Лубни-водоканал" Лубенської міської ради Полтавської області на отримання рахунків на оплату електричної енергії та актів виконаних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що рахунки за активну електричну енергію, які щомісячно та своєчасно були виписані енергопостачальником для здійснення розрахунку, отримані за підписом представника КП "Лубни-водоканал" енергетиком ОСОБА_5І, згідно довіреності. Вказана копія довіреності енергетика КП "Лубни-водоканал" ОСОБА_5 міститься в матеріалах справи. При цьому, відповідач не заперечує отримання вказаних рахунків у визначені дати, а відтак наявність або відсутність у особи, яка отримала відповідні рахунку, повноважень на вказані дії, не впливає жодним чином на обов'язок оплати поставленого обсягу електричної енергії та не змінює відповідні періоди прострочення.

З приводу доводів відповідача стосовно не дослідження судом змісту договору на наявність усіх істотних умов слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічне положення закріплене ч. 3 ст. 180 ГК України, відповідно до якого при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 6 червня 2012 року у справі №6-46цс12, істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Істотними умовами договору поставки є умови про найменування, кількість, асортимент, а також його ціна і строк поставки (ст. ст.656, 669, 671, 691, 712 ЦК України, ст. ст. 265, 266, 267 ГК України).

З правого аналізу змісту договору вбачається, що сторонами було узгоджено як предмет поставки, ціну, строк, тобто в договір містить усі істотні умови, необхідні для угоди даного виду.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишення рішенням господарського суду Полтавської області від 29 лютого 2016 року у справі № 917/2539/15 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33 ,44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29 лютого 2016 року у справі № 917/2539/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05 версня 2016 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя П.В.Тихий

Суддя Л.М.Камишева