ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р.Справа № 922/2372/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Новий Стиль", м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення 21533,16 гривень та розірвання договору
за участю представників:

позивача - Цвікевіч О.А., довіреність №63 від 01.08.2016 року;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Новий Стиль", м. Харків (позивач) 18.07.2016р. звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків, в якому просить суд стягнути з відповідача 21533,16 грн., що складається з: 18090,00 грн. заборгованості за Договором поставки товару № 151792 від 01.12.2015р., 839,29 грн. інфляційних витрат, 179,42 грн. 3 % річних, 2424,45 грн. штрафних санкцій (пені). Окрім того, позивач просить суд розірвати вищевказаний Договір поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р., укладений між позивачем та відповідачем. Також до стягнення заявлені судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.07.2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/2372/16 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 09.08.2016 року об 11:40.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.08.2016 року клопотання позивача про відкладення розгляду справи задоволено та розгляд справи відкладено на 29.08.2016 об 11:20год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

Позивач в судове засідання 29.08.2016 р. з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання 29.08.2016 р. не з'явився, відзив на позов та інші витребувані судом документи не надав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином (т.с. І а.с. 35).

Господарський суд вважає, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Зважаючи на викладене, за висновками суду в матеріалах господарської справи №922/2372/16 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та які є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення. Таким чином, справа розглядається без участі відповідача, в порядку ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 29.08.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, господарським судом встановлено наступне.

01.12.2015 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено Договір поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р. (діла-Договір) (т.с. І а.с.11-13), відповідно до умов п. 1.1. якого, на умовах, передбачених цим Договором, постачальник зобов'язується постачати покупцю муку (далі-товар), зазначений у рахунку - фактурах та накладних, а покупець зобов'язаний прийняти цей товар та сплатити його.

Згідно з п.1.2. вищевказаного Договору, постачання товару за даним Договором здійснюється партіями. Асортимент, кількість та ціна товару по кожній партії, визначаються виходячи із замовлення покупця, та зазначаються у накладній та рахунку - фактурі, які виписуються уповноваженими особами постачальника на підставі замовлення покупця. У разі необхідності інформація про якість товару може бути додатково узгоджена сторонами у додатках до цього Договору.

Відповідно до умов п. 2.1. спірного Договору, товар повинен бути поставлений покупцю на протязі 14 календарних днів з дати перерахування покупцем 100 % передплати від вартості постачаємої партії товару.

Факт отримання товару покупцем підтверджується накладною. Датою поставки товару вважається дата отримання товару покупцем. Сторони дійшли до згоди, що приймання - передача товару за даним Договором від постачальника до покупця повинна здійснюватись виключно на підставі довіреності, виданої покупцем отримувачу товару (п. 2.2. Договору).

Умовами пунктів 3.1., 3.2. зазначеного вище Договору сторони чітко встановили та погодили порядок розрахунків. Так, датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця. Оплата за постачаємий товар здійснюється покупцем (позивачем) шляхом:

- сплати 100 % передплати вартості партії товару, зазначений у рахунку - фактурі. Сплата виписаного рахунку - фактури покупцем свідчить про факт згоди особа сторонами асортименту, кількості та ціни товару.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного Договору поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р. та виставленого відповідачем (постачальником) рахунку-фактури № 1 від 09.02.2016 р. на суму 30240,00 грн. (т.с. І а.с. 14), позивачем було проведено попередньо оплату за вищевказаним Договором на загальну суму 30240,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 2121 від 17.02.2016 р. (т.с. І а.с. 15), проте відповідач в порушенням умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з поставки оплаченого позивачем товару, здійснивши поставку товару лише на суму 12150,00 грн., про що свідчить наявна в матеріалах справи вибуткова накладна № 1 від 25.02.2016 р. (т.с. І а.с. 16), згідно якої відповідач передав, а позивач прийняв товар (борошно житне обдирне у кількості 2025,00 грн. кг на загальну суму 12150,00 грн., у зв'язку із чим, у відповідача виник обов'язок з повернення позивачеві попередньої оплати у сумі 18090,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів поставки товару на вказану суму або доказів повернення позивачу попередньої оплати в добровільному порядку.

У зв'язку із вищенаведеним, з метою досудового врегулювання спору, 13.04.2016 р. позивач направив на адресу відповідача відповідну вимогу за вих. №2016/451 (т.с. І а.с. 17-19), в якій пропонував відповідачу сплатити на зазначений у вимозі рахунок грошові коштів розмірі 18090,00 грн.

Проте вищевказана вимога залишилась з боку відповідача без відповіді та задоволення.

Таким чином, вищенаведені обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту в судовому порядку.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Тобто, статтею 693 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за приписами статей 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оскільки наявними у справі документами підтверджується оплата позивачем вартості товару за договором поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р., враховуючи встановлення факту не виконання відповідачем обов'язку з поставки товару та повернення попередньої оплати за товар, вимоги позивача про стягнення 18090,00 гривень з відповідача підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 2424,45 грн. штрафних санкцій (пеню) згідно з п.6.2. Договору, 179,42 грн. 3 % річних та 839,29 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення з 24.02.2016 р. по 24.06.2016р.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком

Нормами частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення викання зобов'язання учиняється у письмовій формі.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

В обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення пені за період прострочення позивач посилається на положення пункту 6.2. Договору, відповідно до якого передбачено, що у разі прострочки поставки/допоставки/ та/або недотримання строків заміни неякісного товару постачальник (відповідач) сплачує покупцю штрафну санкцію у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочки, від вартості товару, який повинен бути поставлений/замінений/допоставлений, за кожен день прострочки.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст.3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського кодексу України).

Відповідно до наданих позивачем нарахувань, пеня за розрахунком позивача складає 2424,45 грн. (т.с. І а.с. 20). Перевіривши надані позивачем нарахування пені, суд приходить до висновку, що даний розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки нарахований невірно.

Враховуючи вищенаведене, задоволенню підлягає сума пені в розмірі 2260,76 грн., в іншій частині суд відмовляє, у зв'язку з невірним нарахуванням.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

Так, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Разом з тим, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст.612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п. 5.2 згаданої вище постанови пленуму Вищого господарського суду України).

З огляду на наведене, господарський суд звертає увагу позивача на те, що за неповернення відповідачем суми попередньої оплати, перерахованої позивачем на поставку товару, яка за своєю суттю є авансом та не являється грошовим зобов'язанням, нарахування індексу інфляції на цю суму є неправомірним.

Одночасно, слід зазначити про те, що за такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України), згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Проте, судом встановлено, що умовами договору поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р. розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не передбачено.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015р. № 910/14120/14|3-357гс15.

Відповідно до частини 1 стаття 111-25 Господарського процесуального кодексу України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за не повернення сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар, у зв'язку з чим, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 179,42 грн. 3 % річних та 839,29 грн. інфляційних втрат визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд розірвати договір поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р., у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по поставці передплаченого позивачем товару.

Згідно з частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Строк дії договору поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р. сторонами чітко визначений у пункті 9.1 договору та становить до 31.12.2018 року.

За приписами ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Тобто, у даному разі йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, в результаті укладення між позивачем та відповідачем договору поставки товару № 151792 від 01.12.2015 р. у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача) виник обов'язок поставити оплачений позивачем товар останньому, однак відповідачем вказане зобов'язання належним чином не виконується, у зв'язку з чим господарський суд дійшов висновку, що дане невиконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) умов Договору не дозволяє позивачу отримати очікуване при укладенні вказаного Договору, та встановлює істотність порушення відповідачем умов Договору.

При цьому, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-пр/2002 недотримання позивачем вимог закону щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, та не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання договору.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року №3-74гс11.

Отже, укладений між позивачем та відповідачем Договір поставки товару №151792 від 01.12.2015 р. підлягає розірванню.

Вищенаведені обставини є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

При розподілі господарських витрат, суд керується приписами ст.ст.44,49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, витрати зі сплати судового збору за майновий характер спору в даному разі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61121, АДРЕСА_1, ідентифікаційний КОД: НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Новий стиль" (61020, м.Харків, Григорівське шосе, 88, ) - 18090,00 гривень боргу, 2260,76 гривень пені, 2680,33 гривень судового збору.

Розірвати договір поставки товару №151792 від 01.12.2015 року, укладений між ПАТ "Новий стиль" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1

В іншій частині позову - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 05.09.2016 р.

Суддя К.В. Аріт