ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2016 р. Справа № 911/1813/16

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон-К»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Сервіс»

про стягнення 19 425,91 грн

За участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (дов. б/н від 20.05.2016);

від відповідача не зявились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еталон-К» (далі позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Сервіс» (далі відповідач) про стягнення 19 425,91 грн заборгованості, з яких 18 480,00 грн основного боргу, 838,07 грн інфляційних втрат та 107,84 грн 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.06.2016 порушено провадження у справі № 911/1813/16, розгляд справи призначено на 30.06.2016.

30.06.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представика позивача надійшов супровідний лист від 29.06.2016 (вх. №13438/16 від 30.06.2016) з долученими до нього документами.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.06.2016 продовжено строк вирішення спору у справі №911/1813/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 18.08.2016.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та письмовий відзив на позовну заяву не надав.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

В судовому засіданні 18.08.2016 представник позивача підтримав позов повністю.

Представник відповідача в судове засідання 18.08.2016 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

03.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еталон-К» (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Сервіс» досягнуто домовленість про поставку калькуляторів силіконових темно-синього або чорного кольору з нанесенням логотипу у кількості 220 штук.

09.12.2015 відповідач направив позивачу рахунок-фактуру №МК-6367 від 09.12.2015 на суму 18 480,00 грн.

Позивач на виконання досягнутої з відповідачем домовленості 10.12.2015 перерахував на рахунок відповідача 18 480,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №5251 від 10.12.2015 та випискою по рахунку позивача.

Однак, відповідач, в порушення домовленості свого обовязку з поставки товару станом на дату розгляду справи не виконав.

17.02.2016 позивач, з метою досудового врегулювання спору, направив на адресу відповідача претензію №185 від 10.02.2016, згідно якої просив у 7-ми денний термін поставити оплачений згідно рахунку №МК-6367 від 09.12.2015 товар або повернути отримані кошти у розмірі 18 480,00 грн.

В матеріалах справи наявні докази направлення зазначеної претензії відповідачу, зокрема, копія опису, копія поштового повідомлення та копія квитанції Укрпошта від 17.02.2016.

Відповідач отримав зазначену претензію 03.03.2016, що підтверджується підписом представника відповідача на поштовому повідомленні.

Однак, відповідач у 7-ми денний строк вимоги претензії №185 від 10.02.2016 не виконав та відповіді не надав.

Відповідно до статей 173, 181, 174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб, що підтверджується рахунком на оплату товару та платіжним дорученням про сплату зазначеного рахунку. Відповідно до цього договору позивач зобов'язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, в свою чергу, прийняти його і оплатити.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати( ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач не поставив у встановлений термін товар та не повернув перераховані за нього кошти, борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення не погашено, розмір встановленого боргу відповідає фактичним обставинам справи та не спростовано відповідачем, вимога позивача про стягнення 18 480,00 грн основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань в частині своєчасного повернення перерахованого авансу у розмірі 18 480,00 грн, позивач, просить суд за період з 11.03.2016 по 20.05.2016 стягнути з відповідача 838,07 грн інфляційних втрат та 107,55 грн 3% річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині стягнення 838,07 грн інфляційних втрат та 107,55 грн 3% річних.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судовий збір, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Сервіс» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Залізнична, буд. 92, офіс 82; ідентифікаційний код 40003075) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон-К» (07400, Київська обл., м. Бровари, бульвар Незалежності, буд. 53; ідентифікаційний код 36630287) 18 480 (вісімнадцять тисяч чотириста вісімдесят гривень) 00 коп. основного боргу та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень) 00 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 25.08.2016

Суддя В.М. Антонова