ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа № 917/265/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н. В., суддя Істоміна О.А., суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - Кравченко С.К., за довіреністю №190516 від 19.05.16

відповідача - не з'явився ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1649 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 29.03.2016 р. у справі № 917/265/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гаджиєва Сергія

Олександровича, м. Одеса

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Полтава

про розірвання договору оренди та витребування майна з чужого незаконного

володіння.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гаджиєва Сергія Олександровича звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про розірвання укладеного між сторонами договору оренди від 01.04.2014р. та витребування з чужого незаконного володіння відповідача майна загальною вартістю 16 327,20 грн. за переліком, що наведений в позовній заяві.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29 березня 2016 року у справі № 917/265/16 (суддя Киричук О.А.) в позові відмовлено повністю.

Позивач звернувся з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Полтавської області від 29 березня 2016 року у справі № 917/265/16, в якій, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зокрема посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач належним чином був повідомлений відповідачем про намір розірвати договір оренди з 26.03.2015, оскільки відповідач всупереч положень п. 6.2.3., 6.3. не попередила про таке розірвання за 60 днів та 20.03.2015, тобто за 6 днів до отримання позивачем повідомлення про розірвання договору, в період його чинності, вчинила протиправне проникнення в орендоване приміщення і незаконно заволоділа спірним майном. Позивач вважає, що договір оренди не припинив свою дію, а відповідач порушив пункти 2.1, 4.2.4, 6.3, 8.3 договору та не виконав вимоги ч. 2 ст. 795 ЦК України щодо зобов'язання орендодавця прийняти від орендаря приміщення за підписаним сторонами актом прийому-передачі. Окрім цього позивач зазначає, що господарським судом першої інстанції не враховано, що позивачем доведено факт вибуття майна з його володіння та заволодіння цим майном відповідачем.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів в зв'язку з відпусткою судді Слободіна М.М. для розгляду справи № 917/265/16 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н.В.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її доводів заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін. Відповідач заперечує посилання позивача про неможливість проникнення в приміщення представників ПАТ «Імексбанк» 20.03.2016, 25.03.2016, 03.04.2016, а також посилається на те, що позивачем не надано доказів про неможливість проникнення в приміщення або будь-яких звернень до відповідача з цього приводу. Відповідач вказує на те, що пункти договору, які передбачають попередження орендаря за 60 днів про намір розірвання договору не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, в яких відповідач реалізував передбачене пунктом 6.2. договору право на дострокове розірвання договору в разі невнесення орендної плати протягом 2-х місяців підряд. Відповідач наголошує, що договір оренди було розірвано 26.03.2016 та саме з цієї дати, протягом 15 днів, згідно умов договору позивач мав змогу вивезти належне йому майно з орендованого приміщення.

Крім того, 06.07.2016 відповідач звернувся до суду з заявою, в якій підтвердив свою позицію по справі, а також просив розглядати справу без його участі, за наявними матеріалами.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 у справі № 917/265/16 розгляд справи відкладено на 20.07.2016.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів в зв'язку з перебуванням на лікарняному судді Потапенка В.І. для розгляду справи № 917/265/16 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Барбашова С.В., суддя Могилєвкін Ю.О.

20.07.2016 відповідач повідомив суд про розгляд справи за його відсутністю.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2016 розгляд справи відкладено на 08.08.2016.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів в зв'язку з відпусткою судді Барбашової С.В. для розгляду справи № 917/265/16 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А.

Відповідач надала свої пояснення щодо обставин справи, в яких посилається на недбале використання Банком приміщення, а також вважає дії Банку суперечливими договору оренди, що призвели до розірвання договору в односторонньому порядку. Відповідач звертає увагу суду на те, що згідно договору оренди, орендар не несе відповідальність за майно орендаря, яке знаходиться в орендованому приміщенні. Крім того, відповідач просить суд розглядати справу без його участі, з урахуванням наданих пояснень та заперечень.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.08.2016 розгляд справи відкладено на 23.08.2016.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, між Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК" (надалі - орендар, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (надалі - орендодавець, відповідач) був укладений договір оренди від 01 квітня 2014 року (надалі - договір). Умовами договору визначено, зокрема, наступне:

- п.1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне

користування (оренду) окреме, індивідуально визначене майно - частину

нежитлового приміщення площею 34,6 м2, розташованого у нежитловій будівлі за

адресою: АДРЕСА_1 (надалі -Об'єкт оренди).

- п.1.3. Об'єкт оренди буде використовуватися Орендарем для розміщення та забезпечення функціонування відділення АТ «ІМЕКСБАНК» .

- п.2.1. Передача Об'єкту оренди Орендодавцем, прийняття їх Орендарем і повернення при припиненні або розірванні цього Договору проводиться уповноваженими представниками Сторін безпосередньо при передачі Об'єкту оренди і оформлюються Актами прийому-передачі, підписаними Сторонами.-п.3.1., п.3.2. Орендна плата за квітень місяць 2014 року, в розмірі 21450,00 гривень, що включає в себе також оплату комунальних та інших послуг (послуги по опаленню в опалювальний період, електроенергії, згідно показників лічильників), перераховуються на рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа квітня місяця 2014 року. Починаючи з травня місяця 2014 року орендні платежі в розмірі 6 000,00 грн. на місяць без урахування ПДВ, сплачуються на поточний рахунок до 10 числа цього місяця.

- п.4.1.7 Орендар зобов'язаний протягом 15 (п'ятнадцяти) днів з дня припинення дії цього Договору вивезти з орендованих площ своє майно, а також повернути Об'єкт

оренди Орендодавцю в стані, в якому він був отриманий Орендарем, з урахуванням нормального зносу за актом приймання-передачі.

- п.5.2.4 Орендодавець має право припинити цей Договір достроково у випадках і в порядку, передбачених цим Договором і законодавством України.

- п.6.1. Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 01 квітня 2014р. до 28 лютого 2017р. включно.

- п.6.2., п.6.2.3. Цей Договір може бути розірваний у наступних випадках, зокрема: достроково, на вимогу Орендодавця у разі якщо Орендар не вносить орендні платежі у повному обсязі протягом двох місяців з моменту настання терміну платежу.

- п.6.3. Цей договір може бути розірваний з ініціативи Орендодавця або Орендаря за умови попередження протилежної сторони про свій намір в письмовій формі за 60 календарних днів.

- п.8.2. Орендодавець не несе відповідальність: за збереження майна Орендаря.

Звертаючись з позовом до суду про розірвання договору оренди від 01.04.2014, що укладений між позивачем та відповідачем, та витребування майна з чужого незаконного володіння загальною вартістю 16 327,20 грн., позивач посилається на те, що частину нежитлового приміщення площею 34,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, було орендовано з метою розміщення відділення Банку.

Відповідач стверджує, що з листопада 2014 року відділення банку, розташоване в орендованому приміщенні вже не обслуговувало клієнтів, але працівники банку ще знаходились в ньому. Наприкінці грудня працівники банку виїхали без попередження Орендодавця з орендованого приміщення, закрили його.

15.01.2015 відповідач звернувся до керівника Полтавської філії ПАТ "Імексбанк" з електронним листом, в якому просив оплатити заборгованість за оренду, і повідомив про свої наміри відносно оренди приміщення, відповідно до умов договору, щоб мати змогу заздалегідь розмістити на фасаді оголошення про оренду приміщення.

16.02.2015 відповідач направив уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації Северину Ю.П. Лист-вимогу про сплату заборгованості та звільнення орендованого приміщення. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення, лист було отримано Уповноваженою особою банку 26 лютого 2015 року, проте відповідь на лист отримана не була, орендоване майно відповідачу не повернуте.

16.03.2015 року відповідач направила рекомендованим листом з описом вкладення Повідомлення про дострокове розірвання договору оренди вих. номер 04/2015 та копії попередніх листів. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення, лист було отримано представниками банку 26 березня 2015 року. В цьому повідомленні відповідач повідомив Уповноважену особу тимчасової адміністрації Северина Ю.П. про дострокове розірвання договору оренди з 16.03.2015 року та намір в подальшому використовувати приміщення на свій розсуд.

Позивач вказує, що 20.03.2015 в орендоване ним приміщення невідомими особами було здійснене проникнення, 03.04.2015 працівниками банку встановлено факт неможливості входу до орендованого приміщення, про що складено акт та підписано комісією.

23.09.2015 позивачем було подано до правоохоронних органів заяву про вчинення кримінального правопорушення у відповідь на яку 05.10.2015 Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області позивача було повідомлено, що ознак кримінального правопорушення не виявлено.

13.10.2015 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу (вих. 6685) про надання можливості представникам банку здійснити вивіз майна та підписати акт приймання-передачі майна.

Відповідач стверджує, що за результатами розгляду даної вимоги 29.10.2015 ним направлено на адресу позивача лист-вимогу, в якому викладені обставини розірвання договору. Докази направлення даного листа відповідачем не надані. За даними позивача, його вимога від 13.10.2015 відповідачем не розглянута.

Позивачем в матеріали справи надані акти перевірки майна від 22.10.2015 та 25.01.2016, в яких відображено факт відсутності майна банку, яке знаходилось в орендованій частині нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що орендованим у відповідача приміщенням він не користується, відповідачем безпідставно утримується належне позивачу на праві власності майно, у зв'язку з чим вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо розірвання договору оренди від 01.04.2014, посилаючись на те, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором оренди від 01.04.2014 та не виконав вимоги ч. 2 ст. 795 ЦК України щодо зобов'язання орендодавця прийняти від орендаря приміщення за актом прийому-передачі у разі припинення або дострокового розірвання договору та підписання акта приймання-передачі. Також, позивач на підставі ст. 387, ст.1212 ЦК України просив суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача індивідуальне визначене майно ПАТ «Імексбанк», що знаходиться в орендованій частині нежитлового приміщення загальною вартістю 16 327,20 грн. за переліком, що наведений в позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що у відповідача у зв'язку з несплатою позивачем орендних платежів протягом трьох місяців (протягом січня-березня 2015 року), відповідно до ст. 782 ЦК України, п.6.2., п.6.2.3. договору виникло право на розірвання договору. Зважаючи на встановлений факт направлення відповідачем 16.03.2015 року повідомлення про дострокове розірвання договору оренди та його отримання позивачем 26.03.2015, керуючись ст. 782 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що датою припинення договору є 26.03.15. За даних обставин, вимога про розірвання договору оренди від 01.04.2014 визнана судом першої інстанції такою, що задоволенню не підлягає. Також, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння загальною вартістю 16 327,20 грн. за недоведеністю та необґрунтованістю.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Між сторонами по справі виникли правовідносини оренди за договором оренди від 01 квітня 2014 року.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.З зазначеної статті у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно зі статтею 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Сторони у п.6.2., п.6.2.3. договору узгодили, що договір може бути розірваний у наступних випадках, зокрема: достроково, на вимогу орендодавця у разі якщо орендар не вносить орендні платежі у повному обсязі протягом двох місяців з моменту настання терміну платежу.

Згідно з п.6.3. договору, він може бути розірваний з ініціативи орендодавця або орендаря за умови попередження протилежної сторони про свій намір в письмовій формі за 60 календарних днів.

Таким чином, зазначеними пунктами договору та статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено право орендодавця на розірвання договору за умови, що орендар не вносить орендні платежі у повному обсязі протягом двох місяців з моменту настання терміну платежу.

Як зазначає відповідач та не спростовано позивачем, кошти в сумі 9802,00 грн, які були зараховані банком за оренду приміщення, з 10.11.2014р. були заморожені на р/р НОМЕР_1 в AT "Імексбанк", МФО 328384, орендна плата з січня 2015 не сплачена.

Таким чином, у відповідача у зв'язку з несплатою позивачем орендних платежів протягом трьох місяців (протягом січня-березня 2015 року), відповідно до ст. 782 ЦК України, п.6.2., п.6.2.3. договору виникло право на розірвання договору.

Факт направлення відповідачем 16.03.2015 року повідомлення про дострокове розірвання договору оренди вих. номер 04/2015 підтверджується описом вкладення у цінний лист, квитанцією про направлення від 16.03.2016. Факт отримання позивачем даної вимоги підтверджується відміткою про отримання на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, вимога була отримана позивачем 26 березня 2015 року. В даній вимозі відповідач повідомила Уповноважену особу тимчасової адміністрації Северина Ю.П. про дострокове розірвання договору оренди з 16.03.2015 року та намір в подальшому використовувати приміщення на свій розсуд.

Враховуючи те, що згідно ст. 782 ЦК України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору, та з огляду на дату отримання позивачем 26.03.2015 заяви відповідача від 16.03.2015, датою припинення договору є 26.03.2015.

Посилання позивача на п. 6.3, договору, яким передбачена можливість розірвання договору з ініціативи орендодавця або орендаря за умови попередження протилежної сторони про свій намір в письмовій формі за 60 календарних днів, колегія суддів вважає в даному випадку недоречним, оскільки даний пункт договору жодним чином не впливає на можливість реалізації позивачем права, передбаченого ст. 782 Цивільного кодексу України, та настання наслідків, обумовлених нею, оскільки дана норма сформульована імперативно та не передбачає можливості врегулювання на власний розсуд сторін порядок припинення зобов'язань з підстави невнесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Також, варто відзначити, що розділ 5, п. 5.2.4 договору закріплює право орендодавця достроково припинити цей договір у випадку і в порядку передбачених цим договором і законодавством України. Розділом 6, пункт 6.2 договору, в свою чергу визначено право орендодавця розірвати договір оренди, якщо орендар не вносить орендні платежі у повному обсязі протягом двох місяців з моменту настання терміну платежу.

Отже, у відповідача були всі підстави для розірвання договору, зважаючи на факт несплати позивачем орендних платежів протягом трьох місяців (січня-березня 2015 року).

Враховуючи те, що згідно ст. 782 ЦК України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору, та з огляду на дату отримання позивачем 26.03.2015 заяви відповідача від 16.03.2015, датою припинення договору є 26.03.15.

Отже спірний договір на час подання позову вже було розірвано.

В пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції роз'яснено, якщо предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Зважаючи на наведене, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання спірного договору оренди та відмовив у зв'язку з цим в задоволенні вказаної вимоги.

Позивачем також на підставі ст. 387, ст. 1212 ЦК України заявлена вимога про витребування з чужого незаконного володіння відповідача індивідуальне визначене майно ПАТ «Імексбанк», що знаходиться в орендованій частині нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 16 327,20 грн. за переліком, що наведений в позовній заяві.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Передбачений цією нормою спосіб захисту права власності є матеріально-правовою вимогою власника, що на момент подання позову фактично не володіє своїм індивідуально визначеним майном, до невласника, що на момент подання позову незаконно фактично володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наведених норм, позивач уданій справі повинен довести наявність у нього на момент подання позову права власності на спірне майно, перебування цього майна на момент подання позову у фактичному володінні відповідача та незаконність такого володіння.

При цьому позивач повинен довести індивідуальні ознаки майна, які вирізняють його з-поміж інших однорідних речей. Зазначене випливає із суті цього способу захисту, спрямованого на повернення власнику саме того майна, що вибуло з його володіння.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського процесуального кодексу України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також інститут належності доказів, якою є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Також слід враховувати вимогу щодо достовірності доказів, як властивість доказу, що характеризує його точність, правильність відображення обставин, що входять до предмета доказування, відповідність дійсності відомостей про факти.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази знаходження спірного майна в орендованому позивачем за спірним договором приміщенні.

Договір оренди та акт приймання-передачі орендованого майна не містить жодних відомостей щодо зазначеного позивачем майна.

В свою чергу, договором оренди саме на позивача було покладено обов'язок зі збереження майна після припинення дії договору, та пунктами 2.1., 2.4., 4.1.7. договору на позивача покладено обов'язок протягом 1.5 днів після припинення договору вивезти власне майно з орендованих приміщень і передати об'єкт оренди в стані, в якому він був отриманий позивачем.

Проте, позивач після отримання повідомлення відповідача про дострокове припинення договору представника для передання орендованого приміщення не призначив і свій обов'язок з його передання за актом не виконав.

Акти перевірки майна від 22.10.2015 та 25.01.2015, які складені представниками позивача на підставі бухгалтерських обліків банку (а.с.20-23), встановлюють факт відсутності майна банку, згідно переліку, що наведений позивачем у позові, проте не підтверджують факт набуття даного майна відповідачем. Будь-яких доказів про запрошення відповідача як сторони договору до складання зазначених актів матеріали справи не містять.

Надані позивачем до апеляційної скарги копії бухгалтерських документів містять відомості щодо обліковування його позивачем у своєму бухгалтерському обліку та не містять відомостей про знаходження його в орендованому за договором приміщенні й відповідно не містять доказових фактів, які опосередковано з іншими доказами могли б підтвердити факт заволодіння зазначеним майном відповідачем.

Зважаючи на наведене, зазначені документи не відповідають вимогам достовірності, належності та допустимості доказів, а тому не доводять факт знаходження визначеного позивачем майна в орендованому приміщенні за спірним договором.

Відповідно до п.4.1.7 договору орендар зобов'язаний протягом 15 (п'ятнадцяти) днів з дня припинення дії цього договору вивезти з орендованих площ своє майно, а також повернути об'єкт оренди Орендодавцю в стані, в якому він був отриманий Орендарем, з урахуванням нормального зносу за актом приймання-передачі.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, дане зобов'язання позивач як орендар у визначений сторонами термін не виконав, докази звернення до відповідача на протязі визначеного у п.4.1.7. договору строку щодо надання можливості вивезти своє майно в матеріалах відсутні. Надана позивачем заява від 23.09.2015 свідчить про звернення до правоохоронних органів щодо факту викрадення майна лише в кінці вересня 2015 року, тобто по закінченню строку, визначеного умовами договору.

Крім того, п.8.2. договору сторони узгодили, що орендодавець не несе відповідальність за збереження майна орендаря.

При цьому, судом також взято до уваги, що позивачем не надані докази в підтвердження факту набуття відповідачем спірного майна.

Так, позивач у позові посилається на те, що майно вартістю 16 327,20 грн. незаконно притримує відповідач, в підтвердження чого надає в тому числі акт встановлення факту неможливості входу до приміщення від 25.03.2015. При цьому, як вбачається з даного акту, який складений одноособово представниками позивача на підставі бухгалтерських обліків банку та містить відмітку про відмову відповідача від підпису, представники, зазначаючи про неможливість входу до приміщення, стверджують про наявність у ньому спірного майна, не відображаючи при цьому, яким чином була встановлена наявність спірного майна, зважаючи на відсутність можливості входу в приміщення.

Отже, зазначений акт встановлення факту неможливості входу до приміщення від 25.03.2015 не може вважатися належним доказом на підтвердження факту набуття відповідачем спірного майна.

Викладені обставини в сукупності свідчить про недоведеність факту як знаходження спірного майна в орендованому за договором приміщенні, так і факт його переходу у володіння відповідача, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння відповідача.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 49, 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.03.2016 р. у справі № 917/265/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Могилєвкін Ю.О.