ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2016 р. Справа № 922/1293/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Івакіна В.О., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.1743Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 06 червня 2016 року по справі №922/1293/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вега Логістика", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Гефест-2000", м. Харків

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.06.2016 року по справі у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати повністю, прийняти нове, яким стягнути з відповідача вартість завданої шкоди у розмірі 48713,69 грн.

У судове засідання учасники процесу не з'явились, надіслав клопотання, в якому просив здійснити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач через канцелярію суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим і просить залишити його без змін, а скаргу - без задоволення.

Будучи належним чином повідомленим про час і дату судового засідання, позивач і відповідач у судове засідання не з'явились, правом, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 02.02.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вега Логістика" (далі - позивач, експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дайрект Логістик Сервіс" (далі- замовник) було укладено договір № 02/02/16 про транспортно-експедиційні послуги при перевезенні вантажів автомобільним транспортом на території України.

Відповідно до пункту 11.1 договору, сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно пункту 1.1. договору, експедитор зобов'язується доставити ввірений йому замовником вантаж у встановлений цим договором строк до пункту призначення та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник і зобов'язується оплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Пунктом 2.1. договору сторони узгодили, що замовник завчасно до дати запланованого завантаження подає експедитору заявку на перевезення (далі - заявка) у письмовій формі факсом або електронною поштою, яка є додатком до цього договору та його невід'ємною частиною. Сторони підтверджують, що всі підписані сторонами та скріплені їх печатками заявки, передані електронним/фасковим зв'язком, мають юридичну силу до обміну оригіналами І документів, що передаються сторонами один одному негайно.

Заява повинна містити інформацію про наступне: маршрут, адреса вантажовідправника та вантажоодержувача, дату і місце завантаження/розвантаження автомобіля, П.І.Б. відповідальних осіб, номери їх мобільних телефонів, опис вантажу, тип потрібного рухомого складу, вартість перевезення, додаткові або особливі умови крокетного перевезення, час, узгоджений сторонами (пункт 2.2. договору).

Згідно пунктом 3.4. договору, експедитор зобов'язаний забезпечити збереження вантажу на шляху слідування з моменту прийняття вантажу до перевезення і до моменту видачі його вантажоодержувачу, уповноваженому замовником.

Пунктом 3.8. договору, встановлено, що експедитор зобов'язаний слідкувати і контролювати якість завантаження, укладки та пакування вантажу в автомобілі так, щоб виключити його псування, бій, пошкодження, втрату вантажу відповідно до діючого законодавства, але з урахуванням положень цього договору.

Згідно з пунктом 7.1. договору, експедитор несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його для перевезення до моменту видачі вантажотримувачу, який зазначений в товарно-транспортних документах. Експедитор несе відповідальність за дії осіб, що залучаються до виконання цього договору, у розмірі і на умовах, передбачених цим договором та чинним законодавством, як за свої власні.

Відповідно до пункту 7.2. договору, у випадку псування або втрати вантажу експедитор відшкодовує вартість зіпсованого або втраченого (або і те й інше) вантажу, а також відшкодовує збитки, понесені замовником в результаті цього.

За твердженнями позивача, 06.04.2016 року замовник подав експедитору письмову заявку №73 на надання транспортних послуг по перевезенню вантажу автомобільним транспортом.

Згідно умов даної заявки, маршрут перевезення: м. Бровари - м. Харків.

Як зазначено у додаткових умовах, водій транспортної компанії зобов'язаний бути присутнім при завантаженні/вивантаженні і рахувати кількість завантажуваного/вивантажувано товару, несе повну матеріальну відповідальність за вантаж з моменту завантаження та до повного вивантаження автомобіля. Підпис водія в товарно-транспортній накладній є доказом того, що водій рахував кількість завантаженого товару та повністю з ним згоден. Наявність пломби та її цілісність не є аргументом або доказом того, що вантаж не піддавався вилученню.

Позивач зазначає, що 06.04.2016 року експедитором на адресу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Гефест -2000" було направлено транспортну заявку, згідно умов якої державний номер автомобіля НОМЕР_1, водій ОСОБА_1, маршрут перевезення: АДРЕСА_1 місце вивантаження: м. Харків згідно ТТН, вантажем є шини у кількості 1,2 т. Я

Як зазначено у додаткових умовах, водій зобов'язаний приймати вантаж під рахунок та слідкувати за якістю завантаження. Перевізник несе повну відповідальність за збереження та цілісність вантажу під час перевезення. За умови згоди з умовами перевезення та ставкою на перевезення, експедитор просив перевізника підписати дану заявку, завірити печаткою та надіслати експедитору, що й було зроблено перевізником.

На підтвердження факту перевезення позивач надав товарно-транспортні накладні № від 6.04.2016 року та № від 06.04.2016 року.

Як зазначає позивач:

- з даних товарно-транспорної накладної № від 06.04.2016 року, вантажовідправником є товариство з обмеженою відповідальнісю "Нокіа Шина", вантажоодержувачем товариство з обмеженою відповідальнісю "Вігарос", найменування вантажу: автошини 195/70 R 15 С 104/1028 Nокіа Nогdman SC у кількості 32 штуки, автошини 235/60 R 16 100Н Nокіа Nогdman S SUV у кількості 60 штук, а всього 92 штуки на загальну суму 159 312,32 грн. На товарно-транспортна накладна наявна печатка замовника та міститься підпис водія (т. 1, а.с. 42).

- з даних товарно-транспорної накладної № від 06.04.2016 року, вантажовідправником є товариство з обмеженою відповідальнісю "Нокіа Шина", вантажоодержувачем товариство з обмеженою відповідальнісю "Вігарос", найменування вантажу: автошини 225/45 R 17 91W Nокіа Нakka bleck flat run у кількості 4 штуки, автошини LТ275/70 R 18 125/122S Nokia Rotiiva Plus у кількості 8 штук, автошини 255/70 R 16 111Т 235/60 R Nокіа Rotiiva AT у кількості 4 штуки, а усього 16 штук на загальну суму 82 728 грн. На товарно-транспортна накладна наявна печатка замовника та міститься підпис водія.

Позивач стверджує, що 07.04.2016 року вантажоотримувачем - товариством з обмеженою відповідальністю "Вігарос" було складено акт недостачу вантажу у кількості 24 штук, відповідно до товарно-транспортних накладних № від 6.04.2016 року та № від 06.04.2016 року.

Позивач вважає, що ним були понесені збитки у розмірі 48 713, 69 грн. із посиланням на пункт 7.1. договору та статтю 924 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених Господарського процесуального кодексу України України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно пункту 10.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 N 363 (зі змінами та доповненнями) перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).

Частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що укладання договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента, тощо) відповідно до вимог законодавства.

Положеннями частин 2, 3 статті 909 Цивільного кодексу України встановлено, що договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі і укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної.

Пунктом 11.8. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363 (надалі -Правила) визначено: У тих випадках, коли в товарно-транспортній накладній немає можливості перерахувати всі найменування вантажу, підготовленого для перевезення, до такої накладної замовник додає документ довільної форми з обов'язковим зазначенням відомостей про вантаж.

На підтвердження факту перевезення позивач надав товарно-транспортні накладні №№ та від 06.04.2016 року (т. 1, а.с. 42-43).

Як вбачається із матеріалів справи 02.02.2016 року було укладено договір №02/02/16 про транспортно-експедиційні перевезення при перевезенні вантажів автомобільним транспортом на території України.

Згідно вказаного договору позивач є перевізником/експедитором, а замовником - товариство з обмеженою відповідальністю "Дайрект Логістик Сервіс".

Згідно статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до частини 2 статті 308 Господарського кодексу України, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

За умовами частини 1 статті 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Згідно вищенаведених норм перевізник відповідає за вантаж з моменту його прийняття до перевезення.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Позивач просить стягнути із відповідача збитки - вартість завданої шкоди (втраченого вантажу) у сумі 48 713, 69 грн і зазначає, що причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками полягає у тому, що вантаж не був повністю доставлений перевізником у визначене договором місце та не був вручений зазначеній особі у відповідній кількості у зв'язку із частковою втратою перевізником вантажу під час його транспортування, згідно з умовами взятого на себе зобов'язання, саме відповідач несе повну відповідальність за збереження та цілісність вантажу під час перевезення, тобто за витрати, які позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права перед замовником даного перевезення товариством з обмеженою відповідальністю "Дайрект Логістик Сервіс".

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У роз'ясненні Вищого господарського суду України N 02-5/215 від 01.04.94 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" зазначається, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відповідно до частини 1 пункту 8 статті 16 Цивільного кодексу України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 22, частини 1 статті 623 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв'язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Згідно частини 1 та 2 статті 226 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів запобігання збитків та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку якщо буде доведено кожний з елементів складу правопорушення.

Недоведення хоча б одного з них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або ушкодження прийнятого до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме товарно-транспортних накладних №№ та від 06.04.2016 року перевізником є саме позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Вега Логістика". Також позивачем не доведено наявності кожного з елементів складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки відповідача.

Стаття 614 Цивільного кодексу України визначає, що вина може виявлятися у формі умислу та необережності.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Водночас, позивачем не доведено вини саме відповідача.

Право на відшкодування збитків належить власнику або особі, яка володіє іншим передбаченим законом правом на вантаж.

Однак, позивач не довів свого права на відшкодування та заявлений розмір збитків саме відповідачем.

На підставі чого суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого, на думку судової колегії, висновку про недоведеність і безпідставність позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що прийняте у даній справі рішення господарського суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги щодо порушення цих норм є безпідставними, твердження апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06 червня 2016 року по справі №922/1293/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 05.09.2016 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Хачатрян В.С.