ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2016 р. Справа № 920/394/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

1-го відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

2-го відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№1961 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 12.05.16 у справі № 920/394/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Токарівський пісок, с.Стецьківка, Сумського району, Сумської області,

до 1)Управління культури і туризму Сумської обласної державної адміністрації, м. Суми,

2) Державного підприємства Науково-дослідний центр Охоронна археологічна служба України Інституту археології НАН України, м. Київ,

про усунення перешкод в користуванні власністю (земельними ділянками),

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Токарівський пісок звернулось до господарського суду Сумської області з позовною заявою до 1)Управління культури і туризму Сумської обласної державної адміністрації, м.Суми, 2) Державного підприємства Науково-дослідний центр Охоронна археологічна служба України Інституту археології НАН України, в якій просило зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом звільнення, на протязі трьох місяців з дня набрання рішенням законної сили, цих земельних ділянок (кадастрові номери :05:005:1073, :05:005:1074, :05:005:1080, :05:005:1081, :05:005:1082, :05:005:1085, :05:005:1268), які належать позивачеві на праві приватної власності та розташовані за межами населених пунктів на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області, від обєктів культурної спадщини поселень доби бронзи Токарі- 6 і Токарі-8.

Рішенням господарського суду Сумської області від 12.05.2016 року у справі №920/394/16 (суддя Левченко П.І.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду повністю та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, зазначив, що ТОВ «Токарівський пісок» правомірно, на підставі відповідних правочинів та правовстановлюючих документів, набуло право приватної власності на вказані земельні ділянки. Проте, враховуючи що на цих земельних ділянках знаходяться обєкти культурної спадщини, ТОВ «Токарівський пісок», як власник даних земельних ділянок, позбавлений можливості вільно користуватися і розпоряджатися ними, самостійно господарювати на землі і т.ін., а саме головне те, що ТОВ «Токарівський пісок», як власник даних земельних ділянок, позбавлений можливості використовувати ці земельні ділянки відповідно до їх цільового призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що повязані з користуванням нарами, чим порушується право приватної власності позивача.

Позивач зазначає, що тягар утримання археологічних обєктів культурної спадщини покладено на його власника (державу), в особі якої виступає Управління культури і туризму Сумської облдержадміністрації, з посиланням на норми ч.1 ст.18 ЗУ «Про охорону археологічної спадщини», ст.ст.3, 6 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», ст.ст.319, 322, 326 ЦК.

Позиивач вважає, що встановлені повноваження Управління культури і туризму Сумської облдержадміністрації, з урахуванням предмету позову щодо звільнення належних ТОВ «Токарівський пісок» на праві приватної власності земельних ділянок, прямо встановлюють обов'язок відповідача виступити замовником щодо дослідження об'єктів культурної спадщини, укладення з цією метою договорів (контрактів), демонтаж елементів з об'єктів культурної спадщини, які становлять культурну цінність, з метою їх збереження, та здійснення інших заходів з метою охорони цих об'єктів культурної спадщини.

Крім того, враховуючи вимоги норм ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», ст. ст. 319, 322, 326 ЦК, та повноваження Управління культури і туризму Сумської облдержадміністрації, саме останнє, як уповноважений орган охорони культурної спадщини, повинно звільнити земельні ділянки ТОВ «Токарівських пісок» від археологічних об'єктів культурної спадщини, які є державною власністю.

В наданих до суду доповненнях до апеляційної скарги зазначив, що копії платіжних доручень про оплату ТОВ «Токарівський пісок» вартості придбаних земельних ділянок,копії договорів, актів та платіжних доручень про оплату вартості наданих послуг і робіт, копія та платіжні документи на придбання необхідної для добування піску спеціальної техніки - доводять , що держава в особі уповноважених органів (Державного підприємства Науково-дослідний центр Охоронна археологічна служба України та Управління культури і туризму Сумської обласної державної адміністрації)повинна відшкодовувати ТОВ «Токарівський пісок» збитки, які становлять вартість робіт по дослідженню (розкопкам) археологічних обєктів культурної спадщини, які знаходяться на належних йому земельних ділянках, з посиланням на ч.5 ст.35 ЗУ «Про охорону культурної спадщини».

Від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те що позивачем на вимоги щодо укладення охоронних договорів надавались відповіді першому відповідачу про неможливість укладення договорів за даних умов які запропоновувались.

Перший відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачем не наведено доказів того, що відповідачами вживаються будь-які неправомірні дії по відношенню до нього, права власника обєкту культурної спадщини можуть бути обмежені, що прямо передбачено Законом, а відтак не можуть розглядатись як перешкоди у користуванні. Перший відповідач вважає, що вимоги позивача є хибними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству України.

Представник другого відповідача в призначене судове засідання не з'явився, відзив чи пояснень по справі не надав, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе розглянути справу без участі його представника за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що позивач у своїй позовній заяві зазначає, що відповідно до статуту, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, основним видом його економічної діяльності є добування піску, гравію, глин і каоліну (код згідно КВЕД - 08.12).

В жовтні 2013 року, з метою здійснення вказаного виду діяльності, по нотаріально посвідченим договорам купівлі-продажу позивачем придбано сім земельних ділянок загальною площею 10,6417 га за межами населених пунктів на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастрові номери: :05:005:1073, :05:005:1074, :05:005:1080, :05:005:1081, :05:005:1082, :05:005:1085, :05:005:1268.

Придбані позивачем земельні ділянки мали цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства і для ведення індивідуального садівництва та відносились до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення, тому за відповідним проектом землеустрою було змінено цільове призначення цих земельних ділянок із земель сільськогосподарського призначення на землі промисловості (для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що повязані з користуванням надрами).

05.04.2014р. після зміни цільового призначення зазначених земельних ділянок позивачем були отримані свідоцтва про право власності на нерухоме майно №20068823, №20069040, №20068730, №20068598, №20023571, №20068511, №20068417 цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що повязані з користуванням надрами.

Як свідчать матеріали справи, з метою здійснення своєї статутної діяльності щодо добування піску, гравію, глин і каоліну (код згідно КВЕД - 08.12) позивачем отримані передбачені чинним законодавством, дозвільні документи, а саме:

- спеціальний дозвіл на користування надрами на геологічне вивчення від 19.11.2014 року № 4603; - протоколом засідання колегії Державної комісії України по запасах корисних копалин при Державній службі геології та надр України від 22.01.2015 року №3302 затверджено за станом на 01.01.2015 року балансові запаси піску місцевого значення Східної ділянки Токарівського-2 родовища, визнано дану ділянку підготовленою до промислового освоєння;

- листом від 03.03.2015 № 108/02 Державна комісія України по запасах корисних копалин при Державній службі геології та надр України повідомила позивача, що вказаний протокол від 22.01.2015 року № 3302 щодо розгляду матеріалів геолого-економічної оцінки запасів піску Східної ділянки Токарівського-2 родовища уведений в дію Державною службою геології та надр України відповідно до протоколу засідання Робочої групи з розгляду протоколів Державної комісії України по запасах корисних копалин від 11.02.2015 № 31;

- довідка від 28.01.2015 року № 02/302-0145 про залишкові запаси корисної копалини за даними Державного балансу;

- погодження для оформлення в Державній службі геології та надр України спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування будівельного піску Східної ділянки Токарівського-2 родовища в межах затверджених ДКЗ України запасів на власній земельній ділянці площею 10,64 га;

- погоджене клопотання позивача для оформлення в Державній службі геології та надр України спеціального дозволу (ліцензії) на право користування надрами з метою видобування будівельного піску Східної ділянки Токарівського-2 родовища в межах затверджених ДКЗ України запасів на власній земельній ділянці площею 10,64 га;

-погоджено надання спеціального дозволу на користування надрами ТОВ «Токарівський пісок» з метою видобування будівельного піску в межах затверджених протоколом ДКЗ від 22.01.2015 року № 3302 запасів на Східній ділянці Токарівського-2 родовища будівельного піску;

-погоджено надання спеціального дозволу на користування надрами ТОВ «Токарівський пісок» з метою видобування пісків на вищевказаній Східній ділянці Токарівського-2 родовища;

- дозвіл від 18.06.2015 року № 000097/15-97 на зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) на вищевказаних, належних позивачеві земельних ділянках.

Позивач у своєму позові зазначив, що після початку проведення земляних робіт по зняттю та перенесенню ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) зясувалось, що на належних йому на праві приватної власності земельних ділянках, знаходяться археологічні обєкти культурної спадщини - поселення доби бронзи «Токарі - 6» і «Токарі - 8», у звязку з чим першим відповідачем видано позивачеві припис від 29.09.2015 року №15/1543 про зупинення проведення будь-яких земляних робіт на ділянці під розробку гідрокарєру на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що він є власником семи земельних ділянок, отримав всі необхідні дозволи і погодження на розробку корисних копалин і приступив до видобутку піску, однак йому чиняться перешкоди у користуванні власністю у звязку із наявністю на його земельних ділянках двох обєктів культурної спадщини (поселень «Токарі 6» та «Токарі 8»), з посиланням на ст. 41 Конституції України, статті 316, 317, 319, 320, 373 Цивільного кодексу України та статті 78, 90 Земельного кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини», Порядку обліку обєктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 року № 158, наказом Управління культури і туризму, національностей та релігій Сумської обласної державної адміністрації від 12.12.2014 року № 141-ОД, затверджено Перелік щойно виявлених археологічних обєктів культурної спадщини Сумської області, до якого включено поселення «Токарі-6» та «Токарі-8».

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що 15 грудня 2014 року перший відповідач надіслав даний наказ для врахування в роботі на електронні адреси структурних підрозділів з питань культури Лебединської, Конотопської, Роменської, Сумської, Тростянецької районних державних адміністрацій (відповідний запис зроблено у журналі обліку повідомлень). При цьому, згідно з копією листа Відділу культури Сумської районної державної адміністрації від 24.12.2014 року № 326, зазначений відділ проінформував сільських та селищних голів про обєкти культурної спадщини, затверджені зазначеним наказом першого відповідача, та необхідність дотримання законодавства про охорону культурної спадщини.

Згідно з ч.2 ст.14 ЗУ«Про охорону культурної спадщини», обєкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як памятки вноситься до Переліку обєктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого обєкта культурної спадщини.

Відповідно до ч.4,5 ст.54, ст.66 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом; держава забезпечує збереження історичних памяток та інших обєктів, що становлять культурну цінність; кожен зобовязаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Згідно із преамбулою та частиною першою статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини», обєкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона обєктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим; органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини районних державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини місцевого самоврядування (частина перша статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Згідно з Положенням про Управління культури і туризму Сумської обласної державної адміністрації, затвердженим розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 29.10.2014 року № 467-ОД (у редакції розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації від 19.11.2015 року № 537-ОД), перший вдповідач є спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини Сумської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень органу охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини;забезпечення захисту обєктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження;призначення відповідних охоронних заходів щодо памяток місцевого значення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт;видання розпоряджень та приписів щодо охорони памяток місцевого значення, припинення робіт на памятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; надання відповідних дозволів на відновлення земляних робіт; погодження відчуження або передачі памяток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління; укладення охоронних договорів на памятки; застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

Відповідно до пункту 5 Положення перший відповідач, згідно до покладених на нього завдань: забезпечує захист обєктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження (підпункт 9 пункту 5); видає дозволи на проведення робіт на памятках культурної спадщини місцевого значення (крім памяток археології), їх територіях та в зонах охорони; відновлення земляних робіт (підпункт 12 пункту 5); видає розпорядження та приписи щодо охорони памяток культурної спадщини місцевого значення, припинення робіт на памятках культурної спадщини, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини», дозволів або з відхиленням від них (підпункт 14 пункту 5); укладає охоронні договори на памятки культурної спадщини (підпункт 15 пункту 5).

Згідно зі ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною сьомою статті 319 ЦК України визначено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про охорону культурної спадщини», органи охорони культурної спадщини зобовязані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу памятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини. Приписи органів охорони культурної спадщини є обовязковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що на підставі акту про факт руйнувань на щойно виявленому обєкті культурної спадщини - поселенні доби бронзи «Токарі-6» від 28.09.2015 року, з метою запобігання подальшого знищення щойно виявлених обєктів культурної спадщини поселень «Токарі-6» та «Токарі-8», першим відповідачем видано припис від 29.09.2015 року № 15/1543 щодо негайного зупинення проведення будь-яких земляних робіт на ділянці під розробку гідрокарєру на території Токарівської сільської ради Сумського району та обовязкового дотримання норм законодавства про охорону культурної спадщини.

30 вересня 2015 року першим відповідачем здійснено виїзд на місце проведення робіт на території Токарівської сільської ради та у звязку з продовженням проведення земляних робіт в зоні розробки карєру на території Токарівської сільської ради Сумського району, спільно з співробітниками діючої археологічної експедиції відповідача-2 складено акт про факт руйнування на щойно виявленому обєкті культурної спадщини - поселенні «Токарі-6» та здійснено виклик чергових співробітників Сумського районного відділу міліції УМВС України в Сумській області.

01.10.2015 року листом від № 15/1564 перший відповідач проінформував позивача про те, що поселення «Токарі-6» та «Токарі-8», потрапляють на земельні ділянки, які належать позивачу, про необхідність дотримання законодавства у сфері охорони культурної спадщини та надало охоронний договір для укладення, з посиланням на ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини»

05 жовтня 2015 року першим відповідачем здійснено виїзд на місце проведення робіт на території Токарівської сільської ради та у звязку з продовженням проведення земляних робіт в зоні розробки карєру на території Токарівської сільської ради Сумського району, спільно з співробітниками діючої археологічної експедиції другого відповідача та складено акт про факт руйнування на щойно виявлених обєктах культурної спадщини - поселеннях «Токарі-6» та «Токарі-8».

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивачем порушено вимоги норми статті 36 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якою передбачено, якщо під час проведення земляних робіт на вказаній земельній ділянці будуть виявлені знахідки археологічного чи історичного характеру, виконавець робіт зобов'язаний зупинити їхнє подальше ведення і протягом однієї доби повідомити про це відповідний орган охорони культурної спадщини та орган місцевого самоврядування, на території якого проводяться земляні роботи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини», роботи на щойно виявлених обєктах культурної спадщини здійснюються за наявності письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Матеріали справи не містять зареєстрованого звернення позивача щодо погодження документації на розроблення карєру у межах земельної ділянки площею 2,3539 га та отримання відповідного дозволу у першого відповідача.

28 жовтня 2015 року від молодшого наукового співробітника другого відповідача ОСОБА_4, у звязку з проведенням земляних робіт з використанням техніки на щойно виявленому обєкті культурної спадщини поселенні «Токарі-8», надійшло звернення про вжиття заходів реагування відповідно до чинного законодавства.

29 жовтня 2015 року перший відповідач повідомив прокурора Сумського району, радника юстиції ОСОБА_5 та начальника РВ УМВС України ОСОБА_6 про порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини та звернувся з проханням долучити до кримінального провадження відповідні матеріали.

02 грудня 2015 року на адресу позивача направлено лист за № 15/1905 про проведення робіт щодо встановлення меж обєктів культурної спадщини поселень «Токарі-6» та «Токарі-8» на місцевості.

У грудні 2015 року було проведено роботи по визначенню меж обєктів культурної спадщини - поселень «Токарі-6» та «Токарі-8» на території Токарівської сільської ради Сумського району Сумської області, а 14 грудня 2015 року на адресу позивача відповідачем-1 направлено повідомлення про юридичний статус поселень доби бронзи «Токарі-6», «Токарі-8» та необхідність дотримання законодавства у сфері охорони культурної спадщини.

07.12.2015 року № 15/1937 та 15.03.2016 року № 15/382 листами перший відповідач повторно інформував позивача про необхідність укладення охоронного договору на обєкти культурної спадщини: поселення доби бронзи «Токарі-6» та «Токарі-8», що мають статус щойно виявлених обєктів культурної спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що усі власники памяток, щойно виявлених обєктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці обєкти зобовязані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Водночас відповідно до частини четвертої цієї ж статті відсутність охоронного договору не звільняє особу від обовязків, що випливають із цього Закону.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що першим відповідачем, відповідно до чинного законодавства про охорону культурної спадщини, надіслано позивачеві як власнику земельних ділянок проекти охоронних договорів на обєкти культурної спадщини поселення доби бронзи «Токарі-6» та Токарі-8».

14.04.2016 року листом №15/570 перший відповідач повторно інформував позивача про дотримання законодавства про охорону культурної спадщини при проведенні будь-яких робіт на земельних ділянках (кадастрові номери: :05:005:1073, :05:005:1074, :05:005:1080, :05:005:1081, :05:005:1082, :05:005:1085, :05:005:1268).

Колегія суддів вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що археологічні обєкти культурної спадщини - поселення доби бронзи «Токарі-6» та Токарі-8» є державною власністю і не можуть перебувати у власності позивача необґрунтоване, оскільки археологічні обєкти культурної спадщини «Токарі-6» та «Токарі-8», які розташовані на території Токарівської сільської ради Сумського району, розміщені на земельних ділянках, перебувають у власності позивача, тобто останній, за обставинами, що склалися, є володільцем археологічних обєктів культурної спадщини, з огляду на наступне.

Закон України «Про охорону культурної спадщини» розмежовує поняття обєкт культурної спадщини та памятка культурної спадщини.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»,обєкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, повязані з ними рухомі предмети, а також території чи водні обєкти (обєкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною обєкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Згідно з абз.6 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», памятка культурної спадщини обєкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані памятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку.

Частиною другої статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що обєкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як памятки вноситься до Переліку обєктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини.

Як свід чать матеріали справи, наказом управління культури і туризму, національностей та релігій Сумської обласної державної адміністрації від 12.12.2014 року № 141-ОД поселення доби бронзи «Токарі-6» та «Токарі-8» занесені до Переліку обєктів культурної спадщини.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що на сьогодні поселення доби бронзи «Токарі-6» та «Токарі-8» не занесені до Державного реєстру нерухомих памяток України і мають правовий статус щойно виявленого обєкта культурної спадщини. А відтак, норма статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не поширюється на щойно виявлені обєкти культурної спадщини, в даному випадку археологічні обєкти поселення доби бронзи «Токарі-6» та «Токарі-8».

Обовязки юридичних і фізичних осіб, у користуванні або володінні яких перебувають археологічні обєкти, визначені статтею 19 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», правові норми якої зобовязують:дотримуватися всіх вимог законодавства щодо охорони і використання археологічних обєктів або предметів;виконувати всі необхідні роботи виробничого характеру згідно з дозволом;негайно інформувати про нововиявлені обєкти або предмети в межах території, яку вони використовують для своєї діяльності;сприяти і не перешкоджати будь-яким роботам з виявлення, обліку та вивчення археологічних обєктів або предметів.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що перший відповідач повинен звільнити належні йому земельні ділянки від обєктів культурної спадщини - поселень доби бронзи «Токарі-6» та «Токарі-8» та таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», охорона археологічної спадщини - комплекс заходів, що здійснюються відповідно до законодавства органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями, громадянами, спрямованих на ведення обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікацію, картографування, державну реєстрацію), захист, збереження, належне утримання, відповідне використання, консервацію, реставрацію, реабілітацію та музеєфікацію обєктів археологічної спадщини, а також: поширення знань про археологічну спадщину.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини», будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження обєктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих обєктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про охорону культурної спадщини», фінансування охорони культурної спадщини здійснюється за рахунок коштів загального і спеціального фондів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів. Джерелами фінансування заходів у сфері охорони культурної спадщини можуть бути кошти власників памяток чи уповноважених ними органів або осіб, які набули права володіння, користування чи управління памятками, кошти замовників робіт, передбачених статтями 22 і 37 цього Закону, благодійні внески та пожертвування, у тому числі валютні, на охорону культурної спадщини та інші джерела, не заборонені чинним законодавством.

Згідно з ст.20 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», фінансування охорони культурної спадщини здійснюється за рахунок коштів загального і спеціального фондів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів. Джерелами фінансування заходів у сфері охорони, захисту, дослідження археологічної спадщини можуть бути кошти власників археологічних обєктів чи уповноважених ними органів або осіб, які набули права володіння, користування чи управління памятками, кошти замовників робіт, благодійні внески та пожертвування, на охорону археологічної спадщини та інші джерела, не заборонені законодавством України.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що доведений до першого відповідача кошторис на 2016 рік не передбачає видатків на фінансування заходів щодо проведення археологічних розкопок, інших земляних робіт на території обєктів культурної спадщини - поселень доби бронзи «Токарі-6» та «Токарі-8».

Водночас відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини», будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження обєктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих обєктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.

Джерелами фінансування заходів у сфері охорони культурної спадщини в контексті статті 38 Закону України «Про охорону культурної спадщини», статті 20 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» можуть бути кошти замовників робіт, зокрема в даному випадку позивача.

Відповідно до ч.ч.7,8 ст. 319 Цивільного кодексу України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Обмеження прав власників земельних ділянок передбачені, серед іншого, Законом України «Про охорону культурної спадщини», так зокрема, у відповідності до статей 36, 37 вказаного Закон) передбачено, що якщо під час проведення будь-яких земляних робіт виявлено знахідку археологічного або історичного характеру, виконавець робіт зобовязаний зупинити їх подальше ведення і протягом однієї доби повідомити про це відповідний орган охорони культурної спадщини, на території якого проводяться земляні роботи.

Земляні роботи можуть бути відновлені лише згідно з письмовим дозволом відповідного органу охорони культурної спадщини після завершення археологічних досліджень відповідної території.

Будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження обєктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих обєктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що виконання робіт із дослідження вказаних обєктів має здійснюватися за рахунок коштів позивача.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що дані обєкти мають досліджуватись за кошти Державного Бюджету України у зязку з тим, що вказані поселення є державною власністю, необгрунтовані, оскільки положеннями ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що у державній власності перебувають виключно памятки археології, однак поселення «Токарі 6» та «Токарі 8» не є памятками, а є нововиявленими обєктами і Закон не містить щодо таких обєктів обмежень кола субєктів права власності.

Відповідноі до ст. 3 ГПК України, до господарського суду мають права звертатись особи, чиї права порушені, невизнані або оспорені.

Вимоги щодо усунення перешкод у користуванні мають бути предявлені до особи, яка їх чинить. Саме поняття «перешкод у користуванні» при цьому має свідчити про неправомірність дій особи, яка чинить такі перешкоди.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивачем не наведено аргументів щодо того, чому позивач визначив, що перешкоди у користуванні йому чинять саме відповідачі, в позові не наведено доказів того, що відповідачами вживаються будь - які неправомірні дії по відношенню до позивача.

Права власника обєкту культурної спадщини можуть бути обмежені, зокрема обмеження прав власника обєктів культурної спадщини прямо передбачені Законом, а відтак не можуть розглядатись як перешкоди у користуванні через те, що такі обмеження є правомірними.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, у звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивачем не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 1, 3, 6, 14, 17, 23, 30, 37, 38 Законом України «Про охорону культурної спадщини»; 319 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 12.05.16 у справі №920/394/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 26.08.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.