ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2016 р.Справа № 922/2326/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Конбитех", м. Харків
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Компанія Едельвейс", м. Харків відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма", смт. Чкаловське
провизнання недійсною угоди
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: ОСОБА_1 (дов. № б/н від 24.06.2016);

від відповідача 2: ОСОБА_2 (дов. № б/н від 13.07.2016);

вільний слухач: ОСОБА_3 (посвідчення).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Конбитех" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Компанія Едельвейс" (відповідач 1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (відповідач 2) про визнання недійсними додаткових угод до договору.

Позовні вимоги обґрунтовані укладенням між відповідачем 1 та відповідачем 2 додаткових угод № 1 від 03.08.2015 року та № 2 від 14.08.2015 року після укладення із позивачем договору №2/ВПВ від 04.01.2016 року про відступлення права вимоги.

Позивачем при поданні позовної заяви до суду заявлено клопотання № б/н про витребування доказів від 14.07.2016 року.

Ухвалою суду від 15.07.2016 року порушено провадження у справі № 922/2326/16 та призначено до розгляду на 01.08.2016 року.

У межах cтроків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи неодноразово відкладався.

У судовому засіданні 18.08.2016 року оголошено перерву до 17.08.2016 року.

01.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 25037 про призначення експертизи.

01.08.2016 року відповідач 2 через канцелярію суду надав клопотання вх. № 25068 про зупинення провадження у справі, у якому просить суд зупинити провадження у справі № 922/2326/16 до вирішення судом справи № 922/1633/16 щодо визнання недійсним договору № 2/ВПВ від 04.01.2016 року про відступлення права вимоги та справи № 922/127/16 про стягнення коштів.

01.08.2016 року відповідач 1 через канцелярію суду надав клопотання вх. № 25069 про зупинення провадження у справі, у якому просить суд зупинити провадження у справі № 922/2326/16 до вирішення судом справи № 922/1633/16 щодо визнання недійсним договору № 2/ВПВ від 04.01.2016 року про відступлення права вимоги.

Ухвалою суду від 17.08.2016 року відмовлено у задоволені заяви вх. № 99 від 16.08.2016 року представника позивача ОСОБА_4 про відвід судді.

16.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав правове обґрунтування та докази у підтвердження клопотання про витребування доказів вх. № 27212 у якому зазначає, що як було зазначено у позові, про існування зазначених оскаржуваних додаткових угод позивачу стало відомо під час розгляду справи № 922/127/16. Таким чином, оскільки позивач не є стороною спірних угод, та враховуючи, що вказані додаткові угоди не передавались позивачу та оригінали вищезазначених додаткових угод, у разі їх існування, можуть знаходитись лише у відповідачів.

16.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав заяву вх. № 27213 у якій просить суд відкласти на один день призначений на 17.08.2016 року розгляд справи у зв'язку із терміновим відрядження представника позивача до м. Києва. Також просить суд визнати поважною причину неявки та без участі представника позивача не розгляд справи не проводити. У разі неможливості відкладання розгляду справи, просить суд розглянути та задовольнити усі надані позивачем клопотання та заяви, у тому числі і про витребування доказів та про призначення експертизи.

Судом відмовлено у клопотанні позивача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із тим, що посилання позивача щодо відрядження представника позивача до м. Києва є безпідставним, оскільки представниками організацій можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації (частина 3 статті 28 Господарського процесуального кодексу України).

16.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав заяву вх. № 27214 року у якій просить суд здійснювати повне фіксування судового процесу у справі № 922/2326/16 за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив, що вищезазначена заява вх. № 27214 надано представником позивача до суду повторно. Судом залишено без розгляду заяву вх. № 27214 позивача, у зв'язку із тим, що з 16.08.2016 року здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу диск № СІСХ-09703.

17.08.2016 року відповідач 1 заявив усне клопотання у якому просить суд залишити без розгляду надане 01.08.2016 року клопотання вх. № 25069 про зупинення провадження у справі.

17.08.2016 року відповідач 2 заявив усне клопотання у якому просить суд залишити без розгляду надане 01.08.2016 року клопотання вх. № 25068 про зупинення провадження у справі.

Суд дослідивши надані відповідачем 1 та відповідачем 2 клопотання про зупинення провадження у справі та матеріали справи прийшов до висновку, що заявлені у судовому засіданні 17.08.2016 року усні клопотання відповідача 1 та відповідача 2 про залишення вищезазначених клопотань без розгляду не суперечать вимогам чинного законодавства та відносинам що склалися між сторонами, а тому підлягають до задоволення.

Судом залишено без розгляду заявлені відповідачами клопотання вх. № 25069 від 01.08.2016 року та вх. № 25068 від 01.08.2016 року.

Вирішуючи клопотання позивача вх. № 25037 про призначення експертизи у справі № 922/2326/16 суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" визначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до пункту 5 цієї постанови Пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно з пунктом 12 цієї ж постанови недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Пунктом 1 частини 2 статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадку призначення господарським судом судової експертизи.

Однак, таке право господарського суду має реалізуватись лише у разі дійсної потреби.

Судом досліджено матеріали справи № 922/2326/16 та комп'ютерну програму "Діловодство спеціалізованого суду" щодо розгляду справи № 922/127/16 та встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 30.05.2016 року у справі № 922/127/16 між тими сторонами призначено судову експертизу додаткових угод № 1 від 03.08.2015 року та № 2 від 14.08.2015 року.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизі у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів, суд зазначає наступне.

Згідно частини 3 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона, прокурор, які порушують клопотання перед господарським судом про витребування доказів, повинні докладно зазначити: який доказ вимагається, підстави, з яких вони вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть підтвердити ці докази.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. За загальним правилом обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 року №9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції" суд витребує докази у разі виникнення у учасників судового процесу труднощів в поданні додаткових доказів.

Крім того, суд зазначає, що покладення судом за ініціативою однієї сторони обовязку на іншу сторону щодо надання доказів на підтвердження своєї позиції є таким, що суперечить принципу змагальності (статті 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України). Згідно положень цих норм судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, у заявника і у суду відсутні правові підстави для спонукання однієї сторони подати докази на підтвердження своєї позиції, або позиції противної сторони. Сторони компетентні самостійно вирішити це питання, і самостійно несуть ризик недостатності поданих ними доказів.

Також, як вбачається із матеріалів справи № 922/2326/16 ухвалою суду від 08.08.2016 року господарський суд зобов'язував відповідачів надати для огляду суду у судовому засіданні оригінали додаткових угод № 1 від 03.08.2015 року та № 2 від 14.08.2015 року.

08.08.2016 року відповідачем надано до суду пояснення вх. № 25992 у яких відповідач 2 зазначає, що у господарському суду Харківської області розглядається справи № 922/127/16 за участю тих самих сторін та у цій справі вже призначено експертизу і проводиться технічна експертиза оскаржених правочинів. У підтвердження вищевикладеного відповідачем 2 надано для долучення до матеріалів справи копію ухвали господарського суду Харківської області від 30.05.2016 року у справі № 922/127/16

Також суд, враховуючи вищевикладене в сукупності та з огляду на те, що усі заявлені клопотання представника позивача були фактично направленні на затягування судового процесу, враховуючи повну необґрунтованість зазначених клопотань, які фактично є спробою представника позивача затягнути вирішення даного спору та є зловживанням останнім своїми процесуальними правами що суперечить зокрема вимогам статті 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повару до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, а також подача позивачем вищезазначених клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, що суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечував, вважає його необґрунтованим та безпідставним.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечував у повному обсязі із підстав викладених у наданих до суду документах та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_1 України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.08.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача 1 та відповідача 2, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, 01.08.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (далі - відповідач 2, постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "компанія Едельвейс" (ділі-відповідач 1, покупець) було укладено договір поставки № 01-08 (т. 1, а.с. 11-12).

Відповідно до пункту 9.1. договір набирає чинності з моменту його підписання його сторонами і діє до моменту його повного виконання.

За твердженнями позивача, 04.01.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (далі - відповідач 2, первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Комбитех" (далі-позивач, новий кредитор) було укладено договір № 2/ВПВ про відступлення права вимоги (т. 1, а.с. 13).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (пункт 4.1. договору).

Відповідно до пункту 1.1. договору, первісний кредитор надає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором поставки № 01-08 від 01.08.2015 року.

За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором, у тому числі сплати боргу за основним договором в сумі 391 976,40 грн. (пункт 1.2. договору).

Згідно пункту 2.1. договору, згідно з відступленням права вимоги за цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 391 976,40 грн. шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок первісного кредитора або будь-яким іншим способом згідно чинного законодавства України.

Первісний кредитор зобов'язується передати новому кредитору усі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором. Первісний кредитор зобов'язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору (пункти 3.1. та 3.2. договору).

У відповідності до пояснень позивача, при розгляді справи №922/127/16 про стягнення заборгованості із товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "компанія Едельвейс" (далі відповідач 1 у справі № 922/2326/16) за договором поставки № 01-08, представниками відповідачів надано до суду ксерокопії додаткових угод № 1 від 03.08.2015 року та № 2 від 14.08.2015 року до договору поставки № 01/08 від 01.09.2015 року (т. 1, а.с. 15-16).

Додатковою угодою № 1 від 03.08.2016 року до договору поставки № 01/08 від 01.09.2015 року внесено зміни до пункту 5.1. договору поставки та викладено його в наступній редакції:

- "5.1. оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок у строк до 31.12.2015 року (включно)".

Додатковою угодою № 2 від від 14.08.2015 року до договору поставки № 01/08 від 01.09.2015 року доповнено договір зокрема пунктом 9.6. наступного змісту:

- "9.6. Відступлення права вимоги (зміна кредитора) за цим договором допускається виключно за погодженням з другою стороною договору".

За твердженнями позивача, відповідно до акту приймання передачі від 04.01.2016 року до договору № 2/ВПВ про відступлення права вимоги від 04.01.2016 року первісний кредитор передає новому кредитору усі наявні оригінали документів за договором поставки № 01-08 від 01.08.2015 року.

При цьому у зазначеному акті відсутні додаткові угоди № 1 та № 2, що підтверджує факт, того що будь яких додаткових угод на момент укладання договору про відступлення права вимоги не існувало.

На думку позивача, укладені додаткові угоди № 1 та № 2 спрямовані на не виконання грошового зобов'язання за договором поставки з метою унеможливлення стягнення новим кредитором суми боргу в судовому порядку з боржника, оскільки були підписані сторонами набагато пізніше зазначеної у них дати що стало причиною звернення із позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Також у відповідності до пункту 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 4 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимоги однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Посилання позивача, як на підставу визнання недійсними спірних додаткових угод, що дата складання та підписання спірних додаткових угод не відповідає дійсності, суд зазначає, що дані твердження є лише припущенням, які не підтверджені жодними доказами.

Стосовно порушеного права позивача, укладенням відповідачами спірних угод, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, за змістом статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Проте, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого зазначеними нормами права. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд має встановити, чи є особа, за позовом якої порушено провадження по справі, належним позивачем, тобто, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним спірного договору, укладеного між відповідачами, позивач має довести, яким чином оспорюваний правочин порушує або оспорює права і охоронювані законом інтереси позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною спірних правочинів.

Одночасно, вказані правочини, укладені відповідачами відповідно до приписів цивільного законодавства, регулюють правовідносини, що склалися саме між відповідачами, та учасником яких не є позивач.

Слід зазначити, що у відповідності до статей 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналогічно стаття 20 Господарського кодексу України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірні договори, може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Згідно пункту 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зазначені положення Цивільного кодексу України узгоджуються з положеннями частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Така правова позиція суду відповідає пункту 7 та пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Цим же пунктом названої Постанови Верховного Суду України визначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину

Відповідно до пункту 2.11. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №11 роз'яснено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Згідно пункту 2.10. вищезазначеної постанови пленуму, у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

З урахуванням статті 4-3 та статті 33 Господарського процесуального кодексу України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) обовязок по доведенню цього факту (відсутності в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки) покладений на позивача.

Втім, суд приходить до висновку в даному разі цей тягар доказування позивачем не витриманий. У відповідності до положень статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позивачем не надано доказів того, що який не будь із пунктів спірних додаткових угод до них містить умови, котрі суперечать Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам тому викладені у позовній заяви твердження позивача ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм законодавства.

Відсутність факту порушень прав або охоронюваних законом інтересів означає відсутність підстав для задоволення позовних вимог, адже встановлення такого факту у відповідності до статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України є обов'язковою передумовою застосування судом передбачених цими нормами способів захисту права.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем належним чином не доведено та не надано до суду доказів у підтвердження порушення відповідачем 1 та відповідачем 2 вимог статей 203 та 215 цивільного кодексу України на момент укладення спірних додаткових угод, також позивачем не доведено наявність передбачених Законом підстав для визнання спірних додаткових угод недійсними, у звязку із чим, позовні вимоги є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на Законі, а отже не підлягають задоволенню.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 4-3, 22, 32, 33, 43, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_5