УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

15.08.2016№ 910/14842/16

Суддя Літвінова М.Є., розглянувши

позовну заяву Публічного акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК"

до Приватного підприємства "Агрофірма "СПАРТАК-ДВА" ОСОБА_2 ОСОБА_5

про видачу виконавчого документа на рішення третейського суду у справі №370/15

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - заявник) звернулось до господарського суду міста Києва з заявою про видачу виконавчих документів на примусове виконання рішення Третейського суду при Асоціації українських банків про солідарне стягнення з Приватного підприємства «Агрофірма «Спартак-Два» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованості за Договором про надання банківських послуг № 1155129/2 від 20.03.2013 р. в сумі 548 504,97 грн.; стягнення в рівних частках з ПП «Агрофірма «Спартак-Два», ОСОБА_2, ОСОБА_5 витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом - третейського збору у розмірі 5 885, 05 грн., заборгованості у розмірі 420,00 грн. - витрати, понесені заявником при зверненні до суду, зокрема на опублікування оголошень про виклик до суду відповідачів, судового збору в сумі 689,00 грн. за розгляд заяви про видачу виконавчого документа.

Дослідивши матеріали переданої на розгляд суду заяви на предмет наявності правових підстав для прийняття її до провадження, суд звертає увагу на наступне.

Порядок провадження у справах про видачу виконавчих документів на примусове виконання рішень третейських судів врегульовано законом України «Про третейські суди» Розділом ХІV-1 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 статті 56 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що заява про видачу виконавчого документа може бути подана до компетентного суду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про третейські суди" компетентний суд - місцевий загальний суд чи місцевий господарський суд за місцем розгляду справи третейським судом.

Отже, компетентним судом, який здійснює видачу виконавчого документа, може бути в розумінні Закону як місцевий загальний суд, так і місцевий господарський суд, за місцем розгляду справи третейським судом. У вирішенні питання про те, який суд - загальний чи господарський - компетентний розглядати заяви про скасування рішення третейського, необхідно виходити з вимог статті 15 Цивільного процесуального кодексу України та статей 1, 12 ГПК.

Згідно зі статтею 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 р. № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997р. № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Так, в силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Відповідно до ст. 125 Конституції України, система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації.

Статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Згідно ч. 3 зі ст. 22 названого Закону, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством, а у разі відсутності прямої вказівки закону застосовується принцип розмежування підвідомчості за суб'єктним складом.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин (п. 14 постанови Пленуму вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам»).

Виходячи з того, що рішення Третейського суду від 24.07.2015 р. у справі № 1162/15 прийнято за результатами розгляду позову ПАТ «Креді Агріколь Банк» про солідарне стягнення заборгованості за Договором про надання банківських послуг № 1155129/2 від 20.03.2013 р. з ПП «Агрофірма «Спартак-Два», ОСОБА_2 та ОСОБА_5, то сторонами у даній справі є фізичні особи, то виходячи з приписів статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України господарський суд міста Києва не є компетентним судом в розумінні статті 56 Закону України «Про третейські суди», який повинен вирішувати питання про видачу виконавчого документа на примусове виконання зазначеного рішення третейського суду.

Чинним господарським процесуальним кодексом України не передбачено як має діяти господарський суд, у разі подання стороною заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду не до компетентного суду, однак зважаючи на те, що Вищий господарський суд України та Верховний Суд України неодноразово наголошував у своїх роз'ясненнях про те, що у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді справи, до відповідних процесуальних заяв, клопотань тощо мають застосовуватися положення ГПК, якими врегульовано аналогічні питання інших розділів ГПК, суд вважає за необхідне при вирішенні питання про прийняття даної заяви до розгляду застосувати приписи статті 62 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Оскільки заявником подано заяву, в тому числі до фізичних осіб, а спірні відносини не відносяться до корпоративних відносин, суд відмовляє в прийнятті означеної заяви, оскільки заява з визначеним суб'єктним складом не підлягає розгляду у господарському суді.

Керуючись п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті заяви Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про видачу виконавчих документів на примусове виконання рішення Третейського суду при Асоціації українських банків про солідарне стягнення з Приватного підприємства «Агрофірма «Спартак-Два» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованості за Договором про надання банківських послуг № 1155129/2 від 20.03.2013 р. в сумі 548 504,97 грн.; стягнення в рівних частках з ПП «Агрофірма «Спартак-Два», ОСОБА_2, ОСОБА_5 витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом - третейського збору у розмірі 5 885,05 грн., заборгованості у розмірі 420,00 грн. - витрати, понесені заявником при зверненні до суду, зокрема на опублікування оголошень про виклик до суду відповідачів, судового збору в сумі 689,00 грн. за розгляд заяви про видачу виконавчого документа.

Суддя М.Є. Літвінова