ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р. Справа № 914/1273/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача : ОСОБА_3 представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт, б/н від 28.07.2016р. (вх. № 01-05/3872/16 від 09.08.16)

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р.

у справі № 914/1273/16, суддя Кидисюк Р.А.

за позовом: Приватного підприємства ГРОНО, с. Воютин Луцького району Волинської області

до відповідача: Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт, м. Львів

про: стягнення 80 553, 40 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу товарів № 0/2-1-12/375 від 24.10.2012 року

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. позов Приватного підприємства ГРОНО до Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт про стягнення 80 553, 40 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу товарів № 0/2-1-12/375 від 24.10.2012 року - задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт на користь Приватного підприємства ГРОНО 41 053, 56 грн. основного боргу, 37 256, 38 грн. інфляційних нарахувань, 2 223, 46 грн. 3% річних та 1 378,00 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. у справі № 914/1273/16, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 28.07.2016р. (вх. № 01-05/3872/16 від 09.08.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. у справі №914/1273/16 скасувати з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що надана копія електронного листування не може вважатися належним доказом в розумінні ст. 36 ГПК України. Окрім того, не взято до уваги те, що позивачем не надано доказів підтвердження факту одержання електронного документа відповідачем. Також скаржник стверджує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем перераховано на рахунок позивача суму основного боргу в розмірі 10 711, 22 грн., що підтверджується платіжним дорученням.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 09.08.2016р. справу за № 914/1273/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.08.2016р. апеляційну скаргу Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт, б/н від 28.07.2016р. на рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. у справі № 914/1273/16 прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 29.08.2016р.

В судове засідання 29.08.2016 року прибули представники сторін, які надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 29.08.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Приватним підприємством ГРОНО (Продавець) та Приватним підприємством ОККО-Нафтопродукт (Покупець) 24 жовтня 2012 р. було укладено Договір № 0/2-1-12/375 купівлі-продажу товарів (Договір), відповідно до п. 1.1. якого Продавець зобовязався передавати товар (продукція) у власність Покупця відповідно до його письмового замовлення (замовлень), а Покупець зобовязався приймати та оплачувати продукцію на умовах, зазначених у цьому Договорі.

Відповідно до п. 2.3. даного Договору визначено, що датою поставки (передачі у власність) Продукції і переходу права власності на Продукцію (та усіх ризиків, повязаних з ним) від Продавця до Покупця вважається дата фактичного отримання Покупцем (його уповноваженим представником) Продукції в складських приміщеннях чи в іншому вказаному Покупцем (його уповноваженим представником) місці, що підтверджується підписами уповноважених представників Покупця та Продавця у видатковій накладній. Факт передачі у власність (поставки) Продукції підтверджується видатковою накладною, підписаною обома Сторонами.

Оплата по цьому Договору за поставлену Продукцію здійснюється Покупцем згідно цін на Продукцію, вказаних у видаткових накладних після реалізації Продукції Покупцем третім особам з періодичністю 1 раз в місяць до 15 календарного числа кожного місяця за Продукцію, реалізовану протягом попереднього місяця третім особам (п. 3.5 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, ПП ГРОНО в повному обсязі виконало свої зобовязання і з 28 листопада 2012 р. по 13 грудня 2013 р. поставило замовлену Покупцем Продукцію на загальну суму 226 019 грн. 04 коп., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних: № 301 від 28 листопада 2012р. на суму 4 829 грн. 76 коп.; № 302 від 28 листопада 2012р. на суму 23 045 грн. 76 коп.; № 389 від 28 листопада 2012р. на суму 48 863 грн.00 коп.; № 390 від 28 листопада 2012р. на суму 48 863 грн.00 коп.; № 391 від 28 листопада 2012р. на суму 20 124 грн.00 коп.; № 392 від 28 листопада 2012р. на суму 20 124 грн.00 коп.; № 318 від 12 грудня 2013р. на суму 10 576 грн. 92 коп.; № 319 від 13 грудня 2013р. на суму 53 589 грн. 60 коп.

Судом встановлено, що відповідач здійснив часткову оплату вартості поставленої продукції на суму 36 977 грн. 84 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: банківською випискою від 14 січня 2013р. на суму 5 541 грн. 24 коп.; банківською випискою від 13 лютого 2013р. на суму 12 459 грн. 65 коп.; банківською випискою від 13 грудня 2013р. на суму 1 788 грн. 29 коп.; банківською випискою від 15 січня 2014р. на суму 17 188 грн. 66 коп.

Продавець зобовязаний за власний рахунок здійснити повернення (заміну) Продукції, яка протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту її передачі у власність (поставки) Покупцеві не реалізовується у роздрібних точках Покупця. Таке повернення (заміна) здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту надіслання Покупцем Продавцеві відповідного письмового повідомлення ( п. 2.17 Договору).

Відповідно до умов п. 2.17. Договору ПП ОККО-Нафтопродукт повернуло ПП ГРОНО нереалізовану Продукцію на загальну суму 125 829 грн. 98 коп., що підтверджується двома накладними (повернення продукції): № НОМЕР_1 від 30.05.2014р. на суму 124 537 грн. 39 коп.; № НОМЕР_2 від 30.05.2014р. на суму 1 292 грн. 59 коп.

З огляду на викладене, станом на 31 травня 2014 р. сума боргу за отриману Продукцію становила 63 211 грн. 22 коп. (226 019 грн. 04 коп. - 162 807 грн. 82 коп. (125829,98 + 36977,84 коп.) = 63 211 грн. 22 коп.)

18 серпня 2014 р. Приватне підприємство ГРОНО відправило рекомендованим листом Приватному підприємству ОККО-Нафтопродукт претензію № 180801, в якій просило в добровільному порядку сплатити борг в сумі 63 211 грн. 22 коп., що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення в цінний лист від 18.08.2014 р.

У вищенаведеній претензії, на виконання вимог п. 9.4. та п. 10.1. Договору, Продавець повторно повідомив Покупця про зміну банківських реквізитів Приватного підприємства ГРОНО, вказавши відповідний розрахунковий рахунок в Банк АТ Дельта Банк.

20.08.2014 року дана претензія отримана ПП ОККО-Нафтопродукт, що підтверджується особистим підписом уповноваженої особи на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

15.05.2015 р. відповідно до умов п. 2.17. Договору ПП ОККО-Нафтопродукт накладною (повернення продукції) № НОМЕР_3 повернуло ПП ГРОНО нереалізовану Продукцію на суму 22 157 грн. 66 коп.

Таким чином, з 16 травня 2015р. включно по 06 травня 2016р. сума боргу становить 41 053 грн. 56 коп. (63211,22 - 22157,66 = 41053,56).

10 серпня 2015 р. Приватне підприємство ГРОНО повторно відправило рекомендованим листом Приватному підприємству ОККО-Нафтопродукт претензію № 100801, в якій просило в добровільному порядку сплатити борг в сумі 41 053 грн. 56 коп., що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення в цінний лист від 10.08.2015 р.

У вищенаведеній претензії, на виконання вимог п. 9.4. та п. 10.1. Договору, Продавець повідомив Покупця про зміну банківських реквізитів Приватного підприємства ГРОНО, вказавши відповідний розрахунковий рахунок в Банк ПАТ Ідея Банк. Дана претензія отримана представником відповідача 20.08.2015 р., залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, окрім суми основного боргу в розмірі 41053,56 грн. відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 37256,38 грн. інфляційних нарахувань та 2223,46 грн. 3 % річних.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Продавець зобов'язувався здійснювати передачу у власність (поставку) Продукції Покупцеві на умовах цього Договору з моменту укладення (підписання) цього Договору та до 31 березня 2013 року (загальний строк поставок)( п. 8.1.).

У випадку, якщо протягом 30 (тридцяти) календарних днів до моменту закінчення (спливу) строку (загального строку поставок), передбаченого цим пунктом жодна зі Сторін письмово не повідомить протилежну Сторону про свою відмову від продовження цього строку, цей строк щоразу автоматично проторговується (продовжується) ще на 1 (один) рік.

Згідно з п. 8.5. Договору закінчення строку дії цього Договору не звільняє жодну із Сторін від відповідальності за його невиконання або неналежне виконання, яке мало місце під час дії цього Договору.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що ПП «ГРОНО» з 28.07.2012 року по 13.12.2013 року поставило продукцію відповідачу на суму 226 019 грн. 04 коп., що підтверджується долучених до матеріалів справи копіями видаткових накладних.

У свою чергу відповідач повністю не оплатив вартість поставленої продукції, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 41053,56 грн. за вирахуванням вартості нереалізованої продукції відповідно до п.2.17. Договору.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач у своєму відзиві зазначив, що перерахував не 36977,84 грн., як стверджує позивач, а 67320,18 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які знаходяться в матеріалах справи. Відтак, відповідач визнає позовні вимоги на суму 10711,22 грн.

Однак, позивач зазначив, що 14 березня 2014 р. платіжним дорученням № ПП ОККО-Нафтопродукт перерахувало 30 342,34 грн. на неіснуючий, закритий рахунок позивача, в силу чого вказана сума підлягає стягненню з позивача.

В матеріалах справи містяться докази, що відповідач вже 17.01.2014 р. був належним чином повідомлений про зміну банківських реквізитів позивача у відповідності до положень пунктів 9.4. та 10.1. Договору, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи копії електронного листування між сторонами (пояснення вх.№28676/16 від 06.07.2016 р. на відзив на позовну заяву)

Відповідно до п. 9.4 та 10.1 Договору, сторони зобовязуються в пятиденний строк з моменту настання відповідної події повідомити одна одну про зміну своєї юридичної адреси, банківських та інших реквізитів, про початок реорганізації або ліквідації. Всі повідомлення за Договором можуть направлятися однією стороною іншій стороні рекомендованим листом або іншим зареєстрованим поштовим відправленням та/або за допомогою засобів факсимільного, або електроного звязка.

Пунктом 10.2.4 повідомлення вважається отриманим стороною у день відправлення повідомлення електроною поштою, що підтверджується відповідним електронним засобом.

Як було зазначено вище, сторона долучила до матеріалів справи копії електронного листування між сторонами, що згідно з вищенаведеними нормами договору вважається правомірним повідомленням сторони про зміну банківських реквізитів.

Окрім цього, актуальні банківські реквізити позивача містилися також в скерованих відповідачу претензіях № 180801 від 18 серпня 2014 р. та № 100801 від 10 серпня 2015 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про те, що в електронному повідомленні від позивача не надходив прикріплений додаток з новими банківськими реквізитами, а відтак відповідач не ознайомлений з реквізитами, є безпідставними, оскільки позивач добросовісно та неодноразово звертав увагу відповідача про зміну банківських реквізитів.

Щодо посилання скаржника, що відповідачем перераховано на рахунок позивача суму основного боргу в розмірі 10 711, 22 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.30.1 ст. 30 ЗУ « Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Крім цього, згідно з розясненням Вищого господарського суду України в п. 4.1. Постанови № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» з урахуванням п.30.1 ст. 30 ЗУ «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» моментом виконання грошового зобовязання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Як вбачається з матеріалів справи та досліджено в судовому засіданні позивач не отримав в погашення суми основного боргу в розмірі 10 711, 22 грн.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачені наслідки порушення зобовязання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що вимоги позивача є підставними та обґрунтованими щодо стягнення з відповідача 41053,56 грн. основного боргу, 37256,38 грн. інфляційних нарахувань, 2223,46 грн. 3 % річних.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає задоволення позову повністю правомірним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 17.07.2016 року в справі за номером 914/1273/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт, б/н від 28.07.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 05.09.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Малех І.Б.