КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа№ 911/4776/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Шапрана В.В.

Мартюк А.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Київської області від 09.02.2016 р.

у справі №911/4776/15 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення з відповідача основної суми заборгованості за договором про фінансовий лізинг №00010139 від 31.07.2014 р. у розмірі 11393,03 грн., збитків у розмірі 173898,83 грн., 515,18 грн. штрафу, 300,40 грн. пені, 90,12 грн. 3% річних, 628,55 грн. інфляційних втрат та 887,84 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням господарського суду Київської області від 09.02.2016 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 11393,03 грн. основного боргу, 300,40 грн. пені, 515,18 грн. штрафу, 89,49 грн. 3% річних, 153,57 грн. інфляційних втрат, 167804,51 грн. збитків та 2703,85 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Представники сторін в судове засідання 23.08.2016 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Проте, в судовому засіданні 22.03.2016 р. сторонами були надані пояснення по суті спору. Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін. Відповідач та його представник повністю підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників сторін.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 09.08.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

31.07.2014 р. між сторонами у справі було укладено договір про фінансовий лізинг № 00010139, відповідно до умов якого позивач (лізингодавець) зобов'язався придбати об'єкт лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten 2.0 I TDI, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, номер двигуна - НОМЕР_2 та передати його відповідачу (лізингоодержувачу) на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями українського законодавства та цього договору, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування).

Вартість об'єкту лізингу становить 16200,00 доларів США (202455,00 грн.), авансовий платіж - 2475,00 доларів США, обсяг фінансування - 14025,00 доларів США, кількість лізингових платежів - 48, строк лізингу (місяців) - 48, лізинговий платіж - 431,56 доларів США, адміністративний платіж - 247,50 доларів США.

Відповідно до п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що є додатком до договору про фінансовий лізинг та є невід'ємною його частиною (далі - умови), для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь лізингодавця лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього договору, та інших положень договору.

Згідно п. 6.3 вказаних умов, лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання договору суми відповідно до чинного курсу обміну Євро/долара США (як обумовлено сторонами в договорі), встановленого українським комерційним банком (ПАТ «Креді Агріколь Банк» або іншим банком), або Національним банком України (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням лізингодавця, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в Євро/доларах США (як обумовлено сторонами в договорі) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Пунктом 6.4 умов встановлено, що у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами.

Положеннями п. 6.5 умов передбачено, що лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений позивачем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Пунктом 6.17 умов визначено, що зобов'язання зі сплати всіх та будь-яких платежів за договором покладаються на лізингоодержувача, якщо інше прямо не передбачено договором. Лізингоодержувач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 робочих днів з моменту відправлення лізингодавцем відповідної вимоги або рахунку, якщо інший термін не встановлено у договорі.

Пунктом 8.3.1 умов передбачено, якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 робочих днів, лізингодавець має право надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, лізингодавець надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, лізингодавець має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1 договору. Сторони погодились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за договором.

Відповідно до п. 8.3.2 умов, якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш ніж 30 днів, лізингодавець має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Положеннями п. 12.2 умов передбачено, що строк лізингу починається за дати підписання акта приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу (п. 5.4 умов).

Пунктом 12.6 умов визначено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір/відмовитися від договору та право на повернення об'єкта лізингу, зокрема, у випадку коли лізингоодержувач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Згідно п. 12.7 умов, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору визначається лізингодавцем у відповідному повідомленні/вимозі. Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від договору та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефону засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від договору. Таке повідомлення/вимога надсилається лізингодавцем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням лізингоодержувача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). У випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, лізингоодержувач вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП «Укрпошта» при прийняття повідомлення для відправки.

Відповідно до п. 12.9 умов, у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Пунктом 12.13 умов сторони погодили, що у випадках, передбачених зокрема, п. 12.6 договір вважається розірваним на 10 (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 12.3 умов).

На виконання умов договору фінансового лізингу позивач передав відповідачу у лізинг транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten 2.0 I TDI, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, номер двигуна - НОМЕР_2, вартістю - 202455 грн., а відповідач прийняв об'єкт лізингу, про що свідчить акт прийому-передачі від 07.08.2014 р., який підписаний в трьохсторонньому порядку уповноваженими представниками сторін, дилера та скріплений печатками позивача та дилера, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що є додатком до договору, сторони погодили черговість сплати, розмір авансового та адміністративного платежів, розмір суми відшкодування частини вартості об'єкту лізингу, розмір процентів, комісії та загальну суму лізингових платежів.

Для оплати чергових 9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів за прийнятий відповідачем предмет лізингу, позивач виставив відповідачу до сплати наступні рахунки - фактури: № 00268147 від 06.04.2015 р. на суму 10141,67 грн., № 00274897 від 06.05.2015 р. на суму 9099,87 грн., № 00280557 від 04.06.2015 р. на суму 9072,69 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Оскільки, відповідач свої зобов'язання щодо сплати чергових 9-го, 10-го та 11-го лізингових платежів у встановлений графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) строк в повному обсязі не виконав, позивач направив відповідачу відповідні нагадування про несплату: від 05.05.2015 р., від 19.05.2015 р., від 03.06.2015 р., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Разом з третім нагадуванням про несплату від 03.06.2015 р. позивачем направлено відповідачу вимогу № 00010139 від 03.06.2015 р. про сплату заборгованості, повернення об'єкту лізингу протягом 10 робочих днів з дати доставки повідомлення та відмову від договору, яку відповідач отримав 04.07.2015 р., що підтверджується підписом відповідача на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 1 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

У зв'язку з припиненням дії договору фінансового лізингу лізингоодержувач передав, а лізингодавець прийняв 06.07.2015 р. об'єкт лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Maxi Kasten, 2011 року виробництва, номер шасі - НОМЕР_1, про що свідчить акт прийому-передачі, який підписаний в трьохсторонньому порядку уповноваженими представниками сторін, дилера та скріплений печатками позивача та дилера, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Разом з тим, свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів відповідач в повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 11393,03 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказів сплати заборгованості по сплаті лізигових платежів на суму 11393,03 грн.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимога про стгянення з відповідача заборгованості по оплаті лізингових платедів у розмірі 11393,03 грн. є обгрнутованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв'язку з порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов'язання щодо сплати чергових лізингових платежів, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних від прострочених сум лізингових платежів.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку позивача інфляційні втрати нараховані на суми прострочених лізингових платежів за загальний період прострочення з 15.04.2015 р. по 17.09.2015 р. складають 628,55 грн., 3% річних нараховані на суми прострочених лізингових платежів за загальний період прострочення з 15.04.2015 р. по 17.09.2015 р. складають 90,12 грн.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Частиною 1 ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів (плану відшкодування) дата сплати чергового 9-го лізингового платежу є 15.04.2015 р., чергового 10-го лізингового платежу є 15.05.2015 р., а тому позивачем невірно визначено початок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, оскільки прострочення сплати чергового 9-го лізингового платежу виникає з 16.04.2015 р., а щодо сплати чергового 10-го лізингового платежу виникає з 16.05.2015 р.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 153,57 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 89,49 грн. В решті заявлених до стягнення сум інфляційних втрат в розмірі 474,98 грн. та 3% річних в розмірі 0,63 грн. необхідно відмовити.

На підставі п. 8.2.1 умов позивач, за порушення строків сплати чергових лізингових платежів, просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, розмір якої за розрахунком позивача за загальний період прострочення з 15.04.2015 р. по 17.09.2015 р. складає 300,40 грн. Також, посилаючись на п. 8.2.2 умов, яким встановлено, що у випадку прострочення сплати платежу до позивача застосовуються, зокрема, штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу, позивач просить суд стягнути з відповідача за невиконання умов договору штраф, який за розрахунком позивача складає 515,18 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 1 ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом встановлено, що розмір пені, визначений сторонами в договорі перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ, а тому колегія суддів вважає, що належна до стягнення сума пені повинна бути нарахована на прострочений платіж за відповідний період виходячи із подвійної облікової ставки НБУ з дня початку строку прострочення. Як зазначалось вище, у своєму розрахунку штрафних санкцій позивачем було невірно визначено початок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, а тому у даному випадку щодо строку сплати чергового 9-го лізингового платежу, то він настає 16.04.2015 р., а щодо сплати чергового 10-го лізингового платежу - 16.05.2015 р.

Проте, вищезазначене не вплинуло на обґрунтованість вимоги позивача в частині стягнення пені, а тому колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 300,40 грн. пені є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Здійснений позивачем розрахунок штрафу є арифметично вірним, відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача в цій частині є обгрунтованою та підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Враховуючи те, що відповідач не виконавши вчасно зобов'язання у розмірі основної суми заборгованості відповідно до договору, таким чином фактично утримував грошові кошти, належні позивачеві без достатньої правової підстави, отже користувався чужими грошовими коштами, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, розмір яких за його розрахунком за загальний період прострочення з 15.04.2015 р. по 17.09.2015 р. складає 887,84 грн.

Дана вимога позивача обґрунтована тим, що оскільки договором та законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами за період прострочення виконання грошового зобов'язання не встановлений, то на думку позивача, доцільним є застосування аналогії закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України) на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка регулює відносини позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Положеннями ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договори лізингу та позики є різними за своєю правовою природою видами договірних зобов'язань і для них не є характерним регулювання подібних за змістом цивільних відносин, що в свою чергу виключає можливість застосування до договору лізингу за аналогією права будь-яких норм законодавства, які регулюють відносини позики, зокрема, ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.12.2010 р. у справі № 3-65гс10, від 20.08.2013 р. у справі № 3-22гс13, від 27.12.2010 р. у справі № 9/67-38 та від 15.04.2015 р. у справі № 3-39гс15.

Оскільки сторонами розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у договорі не встановлено, а чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору лізингу положень про позику, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 887,84 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованими, а відтак відмовляє в їх задоволенні.

У зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов договору про фінансовий лізинг, позивач з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором був змушений звернутися до спеціалізованих організацій з метою надання послуг з супроводження повернення об'єкту лізингу, послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, внаслідок чого він поніс збитки (реальні збитки) в розмірі 6094,32 грн., які останній просить суд стягнути з відповідача на підставі ст. 22 ЦК України.

В підтвердження понесених витрат на оплату наданих послуг з супроводження повернення об'єкту лізингу, послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді в розмірі 6094,32 грн., позивач посилається на договір про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03.02.2011 р., акт приймання-передачі наданих послуг від 02.07.2015 р. № 49 до договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03.02.2011 р., рахунок на оплату від 31.07.2015 р. № 230, платіжне доручення від 07.08.2015 № 50023906, договір про надання юридичних послуг від 09.06.2010 р. № 17/2010, акт від 17.09.2015 р. до договору про надання юридичних послуг від 09.06.2010 р. № 17/2010, рахунок-фактуру від 17.09.2015 р. № 607, від 25.09.2015 р. № 50124664.

Приписами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно приписів ст. 224 ГК України, які узгоджуються з положеннями ст. 623 ЦК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно ч. 2 ст. 224 ГК України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.ст. 623, 1166 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку ст. 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Витрати на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Отже, отримання позивачем послуг з супроводження повернення об'єкту лізингу, послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Таким чином, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку із порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором) не відповідають вимогам ст. 22 ЦК України та ст. 225 ГК України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнації, що вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 6097,32 грн. є безпідставною, необґрунтованою та відмовляє в її задоволенні.

Також позивач зазначає, що в результаті порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань та припинення договору про фінансовий лізинг йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 167804,51 грн., які дорівнюють різниці між вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіка покриття витрат на момент повернення об'єкту лізингу, які позивач просить суд стягнути з відповідача на підставі пункту 12.9 умов та ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ч. 5. ст. 225 ГК України, сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

Згідно п. 6.3 умов, лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання договору суми відповідно до чинного курсу обміну Євро/долара США (як обумовлено сторонами в договорі), встановленого українським комерційним банком (ПАТ «Креді Агріколь Банк» або іншим банком), або Національним банком України (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням лізингодавця, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню.

Відповідно до п. 12.9 умов, що є невід'ємним додатком до договору фінансового лізингу, сторони договору передбачили, що у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до договору. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Позивач продав об'єкт лізингу відповідно до договору купівлі-продажу/поставки бувшого в використанні автомобіля від 10.08.2015 р., укладеного між позивачем у справі та ТОВ «Автомир», завірена копія якого залучена до матеріалів справи, згідно якого ціна автомобіля (об'єкту лізингу за договором укладеного між сторонами) становить 172962,60 грн.

Станом на дату розірвання договору про фінансовий лізинг, відповідачем залишилися невиплаченими лізингові платежі (не враховуючи заборгованість за договором за період з квітня 2015 року по червень 2015 року) в розмірі 15967,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 10.08.2015 р. (дата укладення договору купівлі-продажу) складає 340767,11 грн. (15967,72 доларів США х 21,341 грн./дол. США згідно курсу валют станом на 10.08.2015 р. - дата укладення договору купівлі-продажу = 340767,11 грн.).

Отже, різниця між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент повернення об'єкта лізингу становила 167804,51 грн. (340767,72 грн. розмір несплачених лізингових платежів на момент повернення об'єкта лізингу - 172962,60 грн. вартістю об'єкта лізингу = 167804,51 грн.)

Здійснений позивачем розрахунок різниці між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів є арифметично вірним, відповідає вказаним положенням договору про фінансовий лізинг, зокрема, п. 12.9 умов та обставинам справи.

З огляду на те, що відповідач свої договірні зобов'язання щодо сплати лізингових платежів не виконав, що стало підставою для припинення договору про фінансовий лізинг та повернення об'єкту лізингу, в наслідок чого позивач не отримав доходи з лізингу, які міг б реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачем, суд приходить висновку про наявність повного складу цивільного правопорушення необхідного для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків.

Оскільки в результаті порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань, позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, які він за звичайних обставин міг би реально одержати, якби його право не було порушене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 167804,51 грн. є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача проти позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди з посиланням на судову практики Верховного суду України викладену у постанові від 29.10.2013 р. у справі № 3-31гс13 з підстав того, що оскільки право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилось у власності позивача, є безпідставним, не приймаються колегією суддів та відхиляються з огляду на те, що у даній справі позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди, які дорівнюють різниці між вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіка покриття витрат на момент повернення об'єкту лізингу, які передбачени сторонами у п. 12.9 умов, що є невід'ємним додатком до укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, а не відшкодовує вартість об'єкту лізингу, що вже виключає подібність правовідносин щодо яких відповідач просить суд застосувати практику Верховного суду України викладену у постанові від 29.10.2013 у справі № 3-31гс13.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Київської області від 09.02.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 09.02.2016 р. у справі №911/4776/15 залишити без змін.

Справу №911/4776/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.В. Шапран

А.І. Мартюк