ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2016 р. Справа № 922/803/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

1-го відповідача - не з'явився

2-го відповідача - не з'явився

третьої особи - не з'явися

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловатрацит", м. Свєрдловськ Луганської області (вх.№1849 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 31.05.16 р. у справі № 922/803/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер", м. Харків

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловатрацит", м.Свердловськ, Луганської області

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Люботин

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні 1-го відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", в якій просив суд:- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу в розмірі 167 363,59 грн., який виник на підставі умов Договору поставки №45/15-СА від 30.03.2015 року, з яких: 126 379,87 грн. - сума основного боргу, 33 932,13 грн. - пеня, 4018,47 грн. - інфляційні втрати; 3 033,12 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31 травня 2016 р. у справі №922/803/16 (суддя Пономаренко Т.О.) в позові Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Водомер" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" відмовлено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Водомер" суму основного боргу за Договором поставки №45/15-1СА від 30.03.2015 р. у розмірі 99 999 грн. 87 коп., пеню в розмірі 33 308 грн. 89 коп., інфляційні втрати в розмірі 4 018 грн. 47 коп., 3% річних у сумі 2 939 грн. 08 коп. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 103 грн. 99 коп. В частині стягнення суми основного боргу в розмірі 26 380,00 грн., пені в розмірі 623,24 грн. та 3% річних у сумі 94,04 грн. - відмовлено. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Водомер" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Перший відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та припинити провадження у справі.

У апеляційній скарзі зазначив, суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував той факт, що позивач по справі не довів належними та допустимими доказами факт передачі відповідачу за актом примання-передачі підписаним уповноваженими представниками сторін товаросупровідних документів на підтвердження поставки продукції, а також порушив права ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», передбачені ч.3 ст.43 ГПК України.

Перший відповідач вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано визначено 02.06.15 р. як кінцеву дату повного розрахунку за поставлену позивачем продукцію за договором поставки №45/15-1 СА від 30.03.2015, оскільки дата складання видаткової накладної не може вважатися датою приймання продукції на склад покупця, від якої відраховується строк на оплату.

Перший відповідач зазначив, що суд першої інстанції не врахував той факт, що видаткова накладна №59 від 03.04.2015 року не містить необхідних реквізитів, визначених Положенням про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р. та Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (печатки або інших даних, шо дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку отримувача), а тому не є первинним документом, який в розумінні ст.ст. 33. 34 ГПК України може бути допустимим доказом (фіксувати факт) проведення господарської операції з поставки товарів.

Крім того, на видатковій накладній, доданій до позовної заяви, не вказана дата поставки представником покупця, отже, неможливо визначити певний період у часі у відповідності до ст. 251 ЦК України, та як наслідок цього - неможливо стверджувати, шо відповідач не виконав зобов'язання по оплаті продукції в строк, передбачений договором.

Представники сторін в призначене судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце проведення судового засідання.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 30 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (Покупець, 1-ий відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" (Постачальник) був укладений Договір поставки №45/15-1СА.

Пунктами 1.1; 1.2 договору встановлено, що в порядку та на умовах передбачених даним договором, постачальник зобов'язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (продукцію), в асортименті, кількості, в строки, по ціні і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в даному договорі та Специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного договору. Покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію у відповідності з умовами даного договору.

Загальна вартість Специфікації №1 до договору поставки (в редакції Додаткової угоди №1 від 01.04.2015 р.) становить 126 379,87 грн. Термін поставки: протягом 60 календарних днів після підписання Договору.

У п. 4.1. договору зазначено, що поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по своїм якісним показникам, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що як доказ поставки постачальник зобов'язаний надати покупцю по акту приймання - передачі, підписані уповноваженими представниками сторі наступні товаросупроводні документи: рахунок - фактуру.податковву накладну, видаткову накладну,товарно- транспорті документи,сертифікат якості або паспорт тощо.

У п. 4.4 договору зазначено, що у випадку надходження продукції без товоаросупроводної документації покупець має право відмовитись від приймання поставленої продукції.

Пунктом 4.5. договору передбачено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. При постачанні автомобільним транспортом датою поставки вважається дата вказана представником покупця на видатковій накладній. При постачанні залізничним транспортом датою поставки вважається дата вказана в залізничній накладній, яка свідчить про прибуття продукції на залізничну станцію призначення (погоджене місце призначення постачання).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У п. 8.1. договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін. Сторони дійшли згоди, що у разі належного виконання обома Сторонами своїх зобов'язань, строк дії Договору встановлюється до 31.12.2015 року включно. У разі не виконання (неналежного виконання) Сторонами (Стороною) своїх зобов'язань за цим Договором, строк дії Договору продовжується до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору та Специфікації №1 позивач поставив 1-му відповідачу продукцію на загальну суму 126379,87 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткової накладної №59 від 03 квітня 2015 року та товарно-транспортної накладної №Р59 від 03 квітня 2015 року, які підписані сторонами.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що позивач виконав свої зобов'язання в частині поставки товару в повному обсязі та у відповідності до умов договору поставки, оскільки продукція отримана представником 1-го відповідача, що підтверджується довіреністю на отримання ТМЦ №13 від 01 квітня 2015 року.

Як свідчать матеріали справи, поставлена продукція сплачена першим відповідачем частково в сумі 26380,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 18 лютого 2016 року та випискою з банківського рахунку позивача.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять доказів сплати першим відповідачем суми заборгованості в повному обсязі.

Суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що розрахунок за поставлену постачальником продукцію по даному договору здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 60 (шістдесятий) календарних днів з дати постачання відповідної продукції, якщо інший строк та порядок оплати не оговорено сторонами в Специфікаціях до даного договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що кінцевою датою повного розрахунку за поставлену позивачем Продукцію, по договору поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року, була дата 02 червня 2015 року.

Суд першої інстанції правомірно відхилив посилання першого відповідача на пункт 4.5. договору поставки, відповідно до якого датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником та твердження, що у разі відсутності цієї дати неможливо визначити певний період у часі, визходячи з наступного.

Пунктами 4.6., 4.7. договору визначено, що зобов'язання Постачальника вважаються виконаними з моменту передачі Продукції в розпорядження Покупця в узгоджене місце призначення поставки в належній якості, комплектності, асортименті, кількості, строки, з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в Договорі і Специфікаціях до Договору. Зобов'язання Покупця вважаються виконаними з моменту оплати поставленої Продукції. Право власності на Продукцію, ризики втрати або пошкодження Продукції переходять від Постачальника до Покупця з дати поставки Продукції.

Суд першої інстанції обгунтовано встановив, що товар, визначений у специфікації у повній мірі відповідає товару, що поставлено згідно вказаної накладної за кількістю, ціною та загальною вартістю, а отже сторонами в цій частині були дотримані умови договору поставки.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Посилання 1-го відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач по справі не довів належними та допустимими доказами факт передачі відповідачу за актом примання-передачі підписаним уповноваженими представниками сторін товаросупровідних документів на підтвердження поставки продукції - безпідставне та спростовується матеріалами справи, зокрема товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності претензій 1-го відповідача по кількості та якості товару, а отже товар вважається прийнятим покупцем. Крім того, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною видатковою накладною 1-им відповідачем не заявлено.

Відповідно до ст. 666 ЦК України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, вважає, що першим відповідачем не доведена відсутність документів, підтверджуючих якість товару, при прийманні товару та інших документів зазначених у п.4.1 договору.

Так, у п.4 Інструкції «Про порядок приймання продукції виробнично - технічного призначення та товарів народного споживання по якості» № П-7, зазначено, що приймання продукції по якості та комплектності проводиться в точної відповідності зі стандартами, технічними умовами, а також по супровідним документам, які посвідчують якість та комплектність продукція, яка постачається /технічний паспорт тощо/. Відсутність зазначених супровідних документів не зупиняє приймання продукції. В даному випадку складається акт о фактичної якості та комплектності одержаної продукції і у акті зазначається, які документи відсутні.

Перший відповідач не надав доказів наявності зауважень по якості та комплектності товару або про відсутність документації на час прийняття товару від позивача, акт прийняття по якості не складався, відсутні також листи та відповідні претензії на час прийняття товару.

Матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів: звернення першого відповідача до позивача з вимогою надати визначені договором документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання; відмови відповідача від договору поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року; доказів відмови або повного повернення отриманого товару на суму 129 379,87 грн. чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що перший відповідач у період з часу отримання товару не відмовився та не повідомив позивача про намір відмовитися від товару через відсутність будь-яких документів, що його стосуються, водночас і не вимагав від позивача надання цих документів, тобто, з часу отримання товару не скористався наданим йому нормами статті 666 Цивільного кодексу України правом встановити постачальнику строк для передачі необхідних документів, що стосуються товару, а в разі не виконання вимог - відмовитися від договору та повернути товар.

Крім того, ненадання зазначеного першим відповідачем пакету документів не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому не звільняє першого відповідача від обов'язку оплатити товар.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивач свої зобов'язання за договором поставки виконав в узгодженому порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні та, що не спростовується першим відповідачем, а перший відповідач, в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов договору, не оплатив вартість поставленого товару, доказів на підтвердження виконання взятих на себе договірних зобов'язань в повному обсязі не надав.

Як свідчать матеріали справи, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за договором поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року між Фізичною особою ОСОБА_2 (Поручитель, 2-й відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" (Кредитор) був укладений Договір поруки від 01 квітня 2015 року, відповідно умов якого Поручитель зобов'язався в порядку та на умовах передбачених Договором відповідати перед Кредитором за виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит" (Боржник), які виникли у Боржника на підставі Договору поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року (Основний договір).

Пунктом 3.1. договору поруки поручитель відповідає перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язання за Основним договором відносно поставки товару в повному обсязі, на суму в розмірі 126 379,87 грн.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У п.2.4. договору передбачено, що у випадку порушення Боржником Основного договору, Поручитель несе солідарну відповідальність перед позивачем.

Отже, 1-ий відповідач та 2-ий відповідач відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

Позивач, не погодившись з порушенням зобов'язання 1-го відповідача в частині не оплати за поставлений товар, звернувся до 2-го відповідача з листом-вимогою №3-ПН від 01.03.2016 р. про погашення боргу.

Як свідчать матеріали справи, відповідь на вказану вище вимогу 2-ий відповідач листом за вих. №11-03/16 від 11 березня 2016 року повідомив, що вважає вимогу позивача від 01.03.2016 р. безпідставною, такою що не підлягає задоволенню, на підставі п.7.4. Договору та ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2.3. договору поруки встановлено, що строк виконання зобов'язання Поручителя становить 180 календарних днів від дня настання строку виконання зобов'язання Боржника відповідно до умов Основного договору.

У п. 7.4. договору поруки встановлено, що даний договір припиняється, якщо кредитор на протязі 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання кредитора по основному договору не пред'явить вимоги к поручителю.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Згідно із положеннями ст. 559 ЦК України та з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки, слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 в справі № 6-53цс14, яка в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для всіх судів України.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся з позовом про стягнення з першого відповідача та до другого відповідача, як поручителя, 21 березня 2016 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що прострочення 1-им відповідачем зобов'язання з оплати поставленого товару розпочалось з 03 червня 2015 року, з урахуванням пункту 7.4. договору поруки та ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, шестимісячний строк виконання поручителем забезпеченого порукою основного зобов'язання сплив 03 грудня 2015 року.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з 2-го відповідача основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки позивач звернувся з позовом до поручителя 21 березня 2016 року, тобто з пропуском обумовленого шестимісячного строку виконання поручителем забезпеченого порукою основного зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволені позову в частині стягнення з першого відповідача 26 380,00 грн. основного боргу, оскільки першим відповідачем за договором поставки №45/15-1СА від 30 березня 2015 року сплачено 26380,00 грн. згідно платіжного доручення № від 18 лютого 2016 року, а позов пред'явлено 21 березня 2016 року.

Суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу з першого відповідача за отриманий за спірною накладною товар у розмірі 99999,87 грн.

Позивачем, за неналежне виконання грошових зобов'язань нараховано до стягнення з відповідача пеню в розмірі 33 932,13 грн., 3% річних у сумі 3 033,12 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4 018,47 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив зазначені позовні вимоги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 6.1. Договору поставки передбачено, у що разі невиконання або неналежного виконання будь-якої з сторін прийнятих на себе за цим договором зобов'язань, вона несе відповідальність перед іншою стороною у відповідності з вимогами чинного законодавства України, в тому числі, відшкодовує збитки, сплачує штрафні санкції.

У п. 6.8. договору поставки зазначено, що у випадку несвоєчасної оплати Продукції, Покупець, за письмової вимогою Постачальника, сплачує Постачальнику неустойку у виді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день просрочки оплати від вартості неоплаченої продукції, однак не більше ніж 5% від вартості своєчасно несплаченої Продукції.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Пунктом 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Суд першої інстанції дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, що доданий до позовної заяви, обґрунтовано встановив, що при визначенні періоду прострочення позивачем не було враховано, що прострочення зобов'язання з оплати поставленого товару розпочалось з 03 червня 2015 року та позивачем не враховано часткову сплату у розмірі 26 380,00 грн. згідно платіжного доручення № від 18 лютого 2016 року.

Пунктом 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи визначений період прострочення виконання першим відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, суд першої інстанції правомірно здійснив власний розрахунок пені за період з 03.06.2015 р. по 30.11.2015 р. на суму 126 379,87 грн., 3% річних та інфляційних втрат за період з 03.06.2015 р. по 17.02.2016 р. на суму 126 379,87 грн. та з 18.02.2016 р. по 17.03.2016 р. на суму 99 999,87 грн.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що стягненню з 1-го відповідача підлягають: пеня в розмірі 33 308 грн. 89 коп., інфляційні втрати в розмірі 4 496,88 грн., 3% річних у сумі 2 939 грн. 08 коп., та задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 33 308 грн. 89 коп., інфляційних втрат в розмірі 4 018 грн. 47 коп., 3% річних у сумі 2 939 грн. 08 коп., оскільки в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про часткову відмову в задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Водомер" в інших частинах пені та 3% річних, осікільки нарахування є неправомірним.

Колегія суддів вважає, що перший відповідач не надав жодного належного доказу обґрунтованості та правомірності тверджень в апеляційній скарзі, доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, тому, вказані вимоги першого відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що першим відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви першого відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 526, 530, 599, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.05.16 р. у справі №922/803/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 19.08.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.