РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа № 924/496/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Тимошенко О.М. ,

суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Хмельницької області від 21.07.2016 року у справі № 924/496/16 (суддя Гладюк Ю. В.)

за позовом Заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави

до Ямпільської селищної ради

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним рішення селищної ради; визнання недійсним договору

за участю представників:

відповідача 1 - ОСОБА_2 - голова Ямпільської селищної ради, ОСОБА_3, за довіреністю,

відповідача 2 - не з'явився;

прокурор - Прищепа О.М.,

В судовому засіданні від 06.09.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури звернувся до суду першої інстанції з позовом до Ямпільської селищної ради та ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення сорокової сесії Ямпільської селищної ради ради VI скликання № 9 від 25.05.2015 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована в смт. Ямпіль, вул. Леніна, Білогірського району, Хмельницької області"; визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту для будівництва та обслуговування будівель торгівлі від 01.07.2015 року, укладеного між Ямпільською селищною радою та ФОП ОСОБА_1

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 21.07.2016 року позов задоволено. Визнано недійсним рішення сорокової сесії Ямпільської селищної ради ради VI скликання № 9 від 25.05.2015 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована в смт. Ямпіль, вул. Леніна, Білогірського району, Хмельницької області". Визнано недійсним договір про встановлення земельного сервітуту для будівництва та обслуговування будівель торгівлі від 01.07.2015 року, укладений між Ямпільською селищною радою та ФОП ОСОБА_1 Стягнуто з Ямпільської селищної ради на користь прокуратури Хмельницької області 1378 грн. судового збору. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь прокуратури Хмельницької області 1378 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 (далі - відповідач 2) звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні прокурор заперечила вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надала пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники відповідача 1 заперечили вимоги апеляційної скарги в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві, та надали пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

До початку судового засідання, на адресу апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням представника останньої у відпустці.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" , у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, порадившись на місці, вирішила залишити клопотання скаржника про відкладення розгляду справи без задоволення та розглянути справу по суті.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що за спірним договором про встановлення земельного сервітуту від 01.07.2015 року відповідач 1 (власник) надав відповідачу 2 право користуватися земельною ділянкою загальною площею 197 м. кв. по вул. Леніна в смт. Ямпіль Білогірського району Хмельницької області, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Пунктом 8 договору обумовлено дію останнього протягом 25 років з моменту реєстрації права земельного сервітуту.

В силу ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Згідно цієї статті надання земельної ділянки в користування для будівництва та обслуговування будівель торгівлі не охоплюється поняттям земельного сервітуту, оскільки останній передбачає лише право: проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації.

З матеріалів справи вбачається, що предмет спірного договору та інші його умови про встановлення сервітуту не відповідають законодавчому визначенню даного поняття, в звязку з чим суд першої інстанції визнав правомірними доводи позивача про те, що сторони, насправді уклали інший договір, а ніж встановлення сервітуту. Натомість, умови договору, які визначають: право користування земельною ділянкою; мету такого користування - будівництво і обслуговування будівель торгівлі; порядок, строки, розмір та форму оплати за користування, строк користування, відповідають законодавчому визначенню поняття оренда землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В силу ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ст. 792 ЦК). Із зазначеного вбачається, що законодавець, визначаючи правила відносин оренди, не передбачає обмежень щодо мети передачі землі в користування (для будівництва і обслуговування будівель), на відміну від сервітуту.

Крім того, як вбачається зі спірного договору, умови останнього про розмір земельної ділянки, її місце розташування, орендну плату із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення відповідають вимогам ст. 15 Закону України "Про оренду землі" відносно істотних умов договору оренди.

Зважаючи на вищевикладене, та дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про те, що сторони, уклавши спірний договір про встановлення земельного сервітуту, насправді приховали інший правочин - договір оренди. Відтак, спірний договір є удаваним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.05.2013 року № 11, встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч.2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Відтак, при вирішенні позову щодо визнання недійсним правочину суд використовує норми, що регулюють відносини оренди землі.

Так, зі спірного договору і витягу з держреєстру від 15.06.2015 року вбачається, що земельна ділянка, що передана в користування належить до комунальної власності. Порядок надання земельних ділянок державної чи комунальної власності в оренду врегульований ст. 124 Земельного кодексу України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що перед прийняттям спірного рішення, яким затверджено техдокументацію із землеустрою щодо встановлення меж землі для передачі відповідачу 2 в користування за спірним договором, земельні торги не проведені. Передача ж в оренду землі (за спірним договором) комунальної власності без проведення торгів, в силу вищенаведених норм Земельного кодексу є незаконною (а договір таким, що укладений з порушенням Закону).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зважаючи на те, що спірний договір, в момент його укладення суперечив вимогам Земельного кодексу України про проведення торгів, а зміст останнього (оренда) не відповідав предмету (сервітут), останній підлягає визнанню недійсним.

На момент прийняття спірного рішення не проводились земельні торги, що суперечить вимогам Земельного кодексу України, відтак, дане рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж землі для передачі її у користування (оренду) підприємцю, без проведення земельних торгів є порушенням встановленого Законом порядку та виходом за межі компетенції ради. Крім того, порушенням законодавства під час прийняття спірного рішення є і те, що останнє, одночасно передбачає (за ст. 404 ЦК України) передачу землі на правах сервітуту (право проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо), в той час як ст. 404 ЦК правом сервітуту не охоплює користування землею для здійснення будівництва та обслуговування нерухомого майна.

Згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи все вищевикладене та той факт, що спірне рішення не відповідає вимогам діючого законодавства, останнє підставно та правомірно визнано судом першої інстанції недійсним.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 21.07.2016 року у справі № 924/496/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Демянчук Ю.Г.