РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа № 906/387/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Коломис В.В. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (орган прокуратури) - ОСОБА_1 (посвідчення № 031264 від 12.01.2015 р. );

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2 - ОСОБА_2 ( довіреність № б/н від 13.05.2016 р.);

третіх осіб осіб на стороні позивача - не з'явились;

третіх осіб осіб на стороні відповідачів - не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 17.06.16 р. у справі № 906/387/16

за позовом Заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави

до Житомирське обласне управління лісового та мисливського господарства (м. Житомир)

до Громадської організації "Клуб мисливців та рибалок "Полісся"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- Державного агенства лісових ресурсів України;

- Поліського природного заповідника;

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

- Житомирської обласної ради;

- Дочірнього підприємства "Словечанський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради;

- Дочірнього підприємства "Олевський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради

про визнання недійсним договору від 15.03.2010р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 17.06.16 року по справі № 906/387/16 (ОСОБА_3П.) в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Житомирської області подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що судове рішення суперечить положенням статей 39, 40 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», якими передбачено, що для забезпечення необхідного режиму охорони природних комплексів та обєктів природних заповідників, запобігання негативному впливу господарської діяльності на прилеглих до них територіях установлюються охоронні зони. В охоронних зонах не допускається будівництво промислових та інших обєктів, мисливство, розвиток господарської діяльності, яка може призвести до негативного впливу на території та обєкти природно-заповідного фонду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливське господарство як галузь сфера суспільного виробництва, основним завданням якого є охорона, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського собаківництва. Таким чином, прокурор вважає, що поняття «Мисливство» є нерозривним з поняттям мисливське господарство. Відтак, законодавець забороняючи на територіях охоронних зон мисливство, передбачив неможливість передачі відповідних територій в якості мисливських угідь та проведення там будь-якої господарської діяльності. Із наведених в скарзі обставин зазначив, що фактично на території охоронної зони ГО «КМР «Полісся» не створено відтворювальних ділянок, наявні відтворювальні ділянки повністю не охоплюють охоронну зону Поліського природного заповідника, яка надана громадській організації для ведення мисливського господарства, в охоронній зоні заповідника наявне устаткування для здійснення полювання, а відтак робить висновок, що мисливство не заборонене та здійснюється.

В судовому засіданні представник прокуратури підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідачі письмових відзивів на апеляційну скаргу не подали. В судовому засіданні представник відповідача - Громадської організації "Клуб мисливців та рибалок "Полісся" заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Житомирської області від 17.06.16 року по справі № 906/387/16 залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на території Житомирської області розташований Поліський природний заповідник.

Згідно Положення про охоронну зону Заповідника 1998 р. її загальна площа становить 9878 га, та складається із земель державного лісового фонду кварталів 1, 2, 5, 10-13, 18-20 Замисловецького лісництва Білокоровицького держлісгоспу площею 1017 га, кварталів 26, 35, 44, 53, 62, 71 Сирницького лісництва Словечанського держлісгоспу площею 593 га, КСП "Хочинське" площею 4141 га та КСП "Перема" площею 2709 га Олевського району, КСП "Бігунське" площею 1418 га Овруцького району Житомирської області.

Згідно примітки Положення про охоронну зону Заповідника 1998 р., загальна площа охоронної зони Поліського природного заповідника становить 9866 га, у зв'язку з проведенням лісовпорядкування у 1997 році і уточненням площі охоронної зони в межах Замисловецького лісництва Білокоровицького держлісгоспу площею 1005 га станом на 01.01.1998р. ( а.с. 121, т.1).

Станом на 31.07.2009 р. та 19.08.2009 р. ДП "Словечанський лісгосп АПК" та ДП "Олевський лісгосп АПК" погодили відповідачу-2 надати в користування мисливські угіддя площею 55,027 тис. га та 34000 га поквартально як землекористувачі ( а.с. 23, 24, т.1).

Станом на 19.08.2009 року Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області погодило відповідачу-2 намір отримати у довгострокове користування мисливські угіддя загальною площею 89027 га, при умові створення на територіях об'єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон відтворювальних ділянок згідно із статтею 27 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" та з дотриманням вимог Закону України "Про природно-заповідний фонд України" ( а.с. 21, т.1).

09 вересня 2009 року рішенням Житомирської обласної ради 21 сесії 5 скликання "Про надання мисливських угідь громадській організації "Клуб мисливців та рибалок "Полісся" № 914 (далі - рішення обласної ради № 914) вирішено надати мисливські угіддя загальною площею 89027,0 га у користування відповідачу-2 терміном на 25 років згідно з додатком.

Згідно з додатком до рішення обласної ради № 914 "Експлікація мисливських угідь, які надаються у користування громадській організації "Клуб мисливців та рибалок "Полісся" відповідачу-2 надано в користування мисливські угіддя площею 55027,00 га за рахунок площ лісових кварталів ДП "Словечанський лісгосп АПК" та 34000,00 га - за рахунок площ лісових кварталів ДП "Олевський лісгосп АПК" (а.с. 30, 69 т.1).

Пунктом 2 рішення обласної ради № 914 відповідача-2 зобов'язано упорядкувати мисливські угіддя шляхом замовлення проекту організації і розвитку мисливського господарства (п.п.2.1); врегулювати відповідними договорами відносини з власниками та користувачами земельних ділянок ( п.п.2.2); укласти договір щодо умов ведення мисливського господарства з відповідачем-1 (п.п.2.3) та приступити до користування мисливськими угіддями лише після виконання п.п. 2.1-2.3 (п.п 2.4).

Рішення обласної ради № 914 набрало чинності з 30.09.2009 року.

30 вересня 2009 року відповідач-1 та відповідач-2 уклали Договір про умови ведення мисливського господарства громадською організацією "Клуб мисливців та рибалок "Полісся" (спірний договір) з посиланням на рішенням обласної ради № 914 про надання терміном до 25.04.2034 року у користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 89027 га, в тому числі: лісові угіддя - 89027 га згідно карти-схеми угідь і опису їх меж (далі - договір від 30.09.2009р.) (а.с. 115, т.1).

13 листопада 2009 року рішенням № 990 Житомирської обласної ради 22 сесії 5 скликання "Про розгляд протесту прокурора Житомирської області на рішення обласної ради від 09.09.09 р. № 914 "вирішено викласти додаток до рішення обласної ради № 914 в новій редакції (далі - рішення обласної ради № 990).

Згідно з додатком до рішення обласної ради № 990 "Експлікація мисливських угідь, які надаються у користування громадській організації "Клуб мисливців та рибалок "Полісся" відповідачу-2 надано в користування мисливські угіддя площею 55027,00 га за рахунок площ лісових кварталів ДП "Словечанський лісгосп АПК" та 34000,00 га - за рахунок площ лісових кварталів ДП "Олевський лісгосп АПК" із зазначенням номерів лісових кварталів (а. с. 70 т.1).

При цьому місцевим судом встановлено, що відповідачі після 13.11.2009 року не внесли зміни у предмет договору від 30.09.2009 р. в частині доповнення його рішенням обласної ради № 990.

Поряд з цим, 25 листопада 2009 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Розпорядження № 1472-р "Деякі питання надання у користування мисливських угідь і відшкодування збитків, завданих мисливськими тваринами", яким зобов'язано Міністерство охорони навколишнього природного середовища, Міністерство аграрної політики, Міністерство оборони та Державний комітет лісового господарства зупинити до 01 липня 2010 року прийняття рішень щодо погодження надання у користування мисливських угідь та подати у 10-денний строк КМУ пропозиції щодо внесення змін до Закону України "Про мисливське господарство та полювання" стосовно удосконалення процедури надання у користування мисливських угідь (далі - Розпорядження № 1472-р).

Однак погодження Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області про надання відповідачу-2 у користування мисливських угідь надане до прийняття Розпорядження № 1472-р (п.4.6 Постанови ВГСУ від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

16 лютого 2010 року набрав чинності Закон України від 21.01.2010 № 1826-VI "Про внесення змін до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (далі - Закон №1826-VI), яким частину першу статті 26 цього Закону після слова "забороняється" доповнено словами "мисливство та" та частину другу статті 40 - після слова "об'єктів" - словом "мисливство".

Таким чином, з 16.02.2010 року чинною є редакція ч. 1 статті 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" від 16.06.1992 № 2456-XII" (далі - Закон № 2456-XII) про те, що на території заказника обмежується або забороняється мисливство, та ч.2 ст. 40 цього Закону про те, що в охоронних зонах територій та об'єктів природно-заповідного фонду не допускається мисливство.

З 16.02.2010 року чинною є стаття 7 Закону № 2456-ХІІ, яку було доповнено Законом № 1826-V новою частиною такого змісту: «Межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду».

У п. 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 1826-VI також передбачено, що рішення про створення чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду, що відповідають класифікації територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а також їх охоронних зон, прийняті до набрання чинності цим Законом, є чинними і не підлягають перегляду, крім випадків, передбачених законом.

Як відзначено місцевим господарським судом, Житомирською обласною радою не внесено до 15.03.2010 року змін до Положення про охоронну зону Заповідника 1998р., а також до рішень обласної ради про створення заказників місцевого значення "Заболоття", "Токовище", "Коморище", "Можарівський", "Урочище Гала" та "Урочище Хилятин" в частині їх площі, або меж в натурі, або режиму їх використання, зокрема, щодо встановлення заборони мисливства та полювання на їх територіях (а. с. 158-162, т.1).

Таким чином, сул першої інстанції правомірно вказав, що до уваги має бути прийнята чинна редакція Положення про охоронну зону заповідника, в частині, зокрема, її загальної площі - 9878 га та граничних меж на місцевості. В частині режиму використання охоронної зони, який не відповідає вимогам ст. 40 Закону № 2456-ХІІ після 16.02.2010 року, Положення про охоронну зону Заповідника 1998р. судом до уваги не приймається.

Поряд з цим, 15 березня 2010 року відповідач-1 та відповідач-2 уклали Договір про умови ведення мисливського господарства громадською організацією "Клуб мисливців та рибалок "Полісся" (спірний договір) з посиланням на рішення обласної ради № 914 про надання терміном до 25.04.2034 року у користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 89027 га, в тому числі: лісові угіддя - 89027 га згідно карти-схеми угідь і опису їх меж (а.с. 32-33, т.1).

Як відзначено судом першої інстанції та стверджується матеріалами справи, у предметі спірного договору про рішення обласної ради № 990 не йдеться, а також про розірвання чи припинення дії договору від 30.09.2009 року в інших його розділах.

Однак, місцевим судом встановлено, що відповідачі визнали, що з 15.03.2010 року вважають договірні відносини врегульованими виключно спірним договором, з врахуванням рішення обласної ради № 990 щодо визначення загальної площі мисливських угідь за конкретними лісовими кварталами лісокористувачів.

Обгрунтовуючи підстави позову прокурор вказує на те, що встановлена з 16.02.2010 р. заборона мисливства в охоронних зонах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, унеможливлює ведення на цій території мисливського господарства відповідачем-2 за умовами спірного договору. Та загалом, територія охоронної зони Заповідника не може бути віднесена до складу мисливських угідь. Також відзначає, що попри відсутність у чинній редакції Положення про охоронну зону Заповідника 1998 р. заборони мисливства та полювання, до спірних відносин слід застосовувати вимоги ст. 40 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", як акту вищої юридичної сили ( а.с. 5, т.2). Відтак, рішенням обласної ради та подальшим укладеним на його підставі договором, в порушення вимог ст. 40 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та ст. 20 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" громадській організації протиправно передано 6834 га (згідно доповнень до позову - 8412 га) лісових угідь розташованих в межах охоронної зони Поліського природного заповідника. Звертає увагу на неналежність та недопустимість доказів відповідача-2 про створення ним відтворювальних ділянок на територіях об'єктів ПЗФ та частково охоронної зони Заповідника, де не ведеться мисливство та полювання, оскільки останні не відповідають вимогам, встановленим Порядком визначення територій для охорони та відтворення мисливських тварин (відтворювальних ділянок), затвердженим наказом Держкомлісгоспу України від 22.01.204р. № 4 (а.с. 96, т.3).

Виіршуючи даний спір суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

У частині 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину (постанова ВСУ від 16.09.2015р. у цивільній справі 6-101цс15, № в реєстрі 51751899).

Місцевим судом підставно вказано, що частина 3 статті 215 ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку (постанова ВСУ від 17.02.16р. у цивільній справі № 6-2407цс15 , № в реєстрі 57102489, постанова ВСУ від 13.04.16р. у цивільній справі № 6-1528цс15, № в реєстрі 57731753).

Саме тому, у спорі про визнання правочину недійсним судом встановлюється не лише наявність підстав його недійсності (ст. 203 ЦК України), але й визначається зміст порушеного права особи цим правочином, та можливість поновлення (відновлення) порушеного права в обраний спосіб захисту (ст. 16 ЦК України) (постанова ВСУ від 30.03.2016р. у цивільній справі № 6-265цс16, № в реєстрі 57035432).

Окрім того, згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на правила статей 2, 15, 16 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, ст. 207 ГК України, а також статей 1, 2, 29 ГПК України, оспорювати правочин може заінтересована особа, зокрема, прокурор в інтересах держави (постанова ВСУ від 17.02.16р. у цивільній справі № 6-2407цс15 , № в реєстрі 57102489, п. 2.10 Постанови ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" ( далі - Постанова ВГСУ № 11).

Матеріали справи свідчать, що недійсність спірного договору в цілому прокурор пов'язує з невідповідністю умов останнього вимогам ст. 40 Закону України "Про природно-заповідний фонд України " та ст. 20 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", в редакції, що діють з 16.02.2010 року в частині надання відповідачу-2 у користування 6834 га (згідно доповнень до позову - 8412 га) мисливських угідь, розташованих в межах охоронної зони Заповідника із загальної площі всіх мисливських угідь -89027,0 га.

Таким чином, підставою визнання спірного договору недійсним є виключно частина перша статті 203 ЦК України.

Так, у частині першій статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст. 628 ЦК України).

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства (постанова ВСУ від 10.10.2012 у цивільній справі № 6-110цс12 , № в реєстрі 26497408).

У частині 3 ст. 179 ГК України встановлено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 4 цієї статті при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

У ч. 1 ст. 21 Закону України Про мисливське господарство та полювання (в редакції станом на 15.03.2010р.) (далі Закон № 1478-ІІІ) було встановлено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь.

Згідно ч.3 цієї статті умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між місцевими органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у галузі мисливського господарства та полювання і користувачами мисливських угідь.

Таким чином, однією із сторін договору про умови ведення мисливського господарства визнається користувач мисливських угідь, і такий статус останнього визначається до укладення договору за рішенням органу місцевого самоврядування, про що йтиметься далі.

Згідно ч. 4 цієї статті форма договору встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі мисливського господарства та полювання за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі охорони навколишнього природного середовища.

Місцевим господарським судом підставно вказано, що зміст спірного договору становлять умови (пункти), визначені Типовим договором про умови ведення мисливського господарства, затвердженим наказом Міністерства лісового господарства України від 12.12.1996р. за № 153 (далі - Типовий договір).

Зокрема, предмет Типового договору визначається на підставі рішення відповідної ради, яким надано мисливські угіддя для ведення мисливського господарського відповідної площі, у тому числі за угіддями (лісові, польові, водно-болотні) та на відповідний термін.

Предмет спірного договору викладено в редакції Типового договору з посиланням на рішення обласної ради № 914 про надання відповідачу-2 терміном до 25.04.2034 року в користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 89027 га у лісових кварталах постійних лісокористувачів ДП "Словечанський лісгосп АПК" та ДП "Олевський лісгосп АПК". Всі інші умови спірного договору відтворюють умови Типового договору, а тому не суперечать вимогам чинного законодавства.

Доводи позову про недійсність спірного договору в цілому саме з тих підстав, що із загальної площі наданих у користування мисливських угідь 89027 га, 6834 га (згідно доповнень до позову - 8412 га) розташовані в межах охоронної зони Заповідника, не заслуговують на увагу, оскільки статус спірних мисливських угідь визначався не відповідачами самостійно, а рішенням обласної ради № 914 в редакції рішення обласної ради № 990.

Так, у ч. 1 ст. 648 ЦК України передбачено, що зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Спірний договір укладений на підставі обов'язкового для відповідачів рішення обласної ради № 914 в редакції рішення обласної ради № 990.

Як правильно відмічено судом першої інстанції, за цим позовом прокурор не оскаржує рішення обласної ради № 914 в редакції рішення обласної ради № 990, посилаючись на те, що останні вичерпали свою дію виконанням шляхом укладення спірного договору.

Разом з тим, у доводах позову прокурор наголошує також на тому, що рішенням обласної ради № 914 в редакції рішення обласної ради № 990 протиправно передано відповідачу-2 у користування як мисливські угіддя 6834 га (згідно доповнень до позову - 8412 га), розташовані в межах охоронної зони Заповідника для ведення мисливського господарства ( а. с. 6 , т.1).

Таким чином, прокурор фактично ставить під сумнів законність рішення обласної ради № 914, після внесеного ним у 2009 році протесту, розглянутого по суті обласною радою шляхом прийняття рішення № 990.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта, слугує підставою, зокрема, виникнення конкретних прав та обов'язків юридичних осіб, а тому може оспорюватися з точки зору його законності.

Таке рішення підлягає оскарженню виключно у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на його підставі (постанова ВСУ від 30. 09.15 р. у господарській справі № 3-553гс15, № в реєстрі 52418663).

При цьому місцевий суд правомірно вказав, що імперативність правила статті 4 ГПК України зобов'язує суд надати оцінку законності рішення обласної ради № 914 в редакції рішення обласної ради № 990 при вирішенні цього спору.

Так, відповідно до статті 1 Закону № 1478-ІІІ (в редакції станом на 09.09.2009р.) мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства, а мисливські тварини - дикі звірі та птахи, що можуть бути об'єктами полювання.

Особливість мисливських угідь як правової категорії полягає в тому, що вони не утворюють самостійного природного об'єкта, як земля, надра, води, ліси. Мисливські угіддя відбивають лише особливі функціональні властивості природних об'єктів бути середовищем перебування диких тварин.

Згідно статті 9 Закону № 1478-ІІІ до повноважень обласних рад у галузі мисливського господарства та полювання належить, зокрема, вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь, і ці повноваження є виключною компетенцією зазначеного органу місцевого самоврядування (постанова ВСУ від 04.12.2007 р. у господарській справі № 3-4011к07, № в реєстрі 2405663, (постанова ВСУ від 11.11.2015р. в адміністративній справі № 2а-2885/12/147 , № в реєстрі 054331803).

Порядок надання обласною радою у користування мисливських угідь визначено у статті 22 Закону № 1478-ІІІ, та який станом на 09.09.2009 р. передбачав обов'язкове попереднє погодження місцевого органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у галузі охорони навколишнього природного середовища.

До прийняття обласною радою рішення № 914, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області погодило відповідачу-2 намір отримати у довгострокове користування мисливські угіддя загальною площею 89027 га, при умові створення на територіях об'єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон відтворювальних ділянок згідно із статтею 27 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" та з дотриманням вимог Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (а. с. 21, т.1).

Цим погодженням по суті визнано за можливе надати відповідачу-2 під мисливські угіддя території об'єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон, однак за умови їх використання виключно як відтворювальних ділянок, на території яких полювання забороняється, а відтак, забезпечується охорона та відтворення мисливських тварин (ст. 27 Закону № 1478-ІІІ).

Як встановив місцевий суд та вбачається з матеріалів справи, рішенням № 914 в редакції рішення № 990 під мисливські угіддя надані території заказників місцевого значення "Заболоття" (3000,0 га), "Токовище" (201,0 га), "Коморище" (40,0 га), "Можарівський" (35,2 га), "Урочище Гала" (1454,0 га) та "Урочище Хилятин" (591,0 га). Загальна площа об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення становить 5321,20 га.

Також встановлено, що під мисливські угіддя надана також охоронна зона Заповідника площею 8412 га, в межі якої входять території заказників "Урочище Гала" (1454,0 га) та "Урочище Хилятин" (591,0 га).

Оскільки під відтворювальні ділянки мали бути відведені мисливські угіддя не менш 20% від їх загальної площі, що становило 17806 га від загальної площі мисливських угідь 89027 га (ст. 27 Закону № 1478-ІІІ), території заказників місцевого значення та охоронна зона Заповідника повністю попадали під відтворювальні ділянки.

Окрім того, чинний станом на 09.09.2009 року Закон України від 16.06.1992 р. № 2456-XII "Про природно-заповідний фонд України" (далі - Закон № 2456-XII) у статті 9 допускав використання територій заказників місцевого значення для мисливства, за умови, що така діяльність не суперечила їх цільовому призначенню. Оскільки території заказників місцевого значення мали використовуватись, зокрема, у природоохоронних цілях, останні і підлягали відведенню під відтворювальні ділянки, однак у статусі мисливських угідь.

Використання охоронної зони Заповідника мало здійснюватись за її Положенням (ст. 39 та 40 цього Закону). В силу вимог цього Закону станом на 09.09.2009 року в охоронній зоні Заповідника не допускалось будівництво промислових та інших об'єктів, розвиток господарської діяльності, яка могла призвести до негативного впливу на території та об'єкти природно-заповідного фонду.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно вказав, що наданням під мисливські угіддя територій заказників місцевого значення та охоронної зони Заповідника, Житомирська обласна рада не діяла всупереч вимог Закону України "Про мисливське господарство та полювання", оскільки останній вимагав створення відтворювальних ділянок виключно за рахунок мисливських угідь.

Загальну площу мисливських угідь та їх межі рішенням обласної ради № 914 в редакції рішення обласної ради № 990 визначено за лісовими кварталами постійних лісокористувачів ДП "Словечанський лісгосп АПК" та ДП "Олевський лісгосп АПК". Оскільки території заказників місцевого значення та охоронна зона Заповідника розташовані на землях лісогосподарського призначення, їх площа та межі також визначені за лісовими кварталами третіх осіб.

Стаття 75 Лісового кодексу України станом на 09.09.09 р. передбачала можливість використання корисних властивостей лісів для потреб мисливського господарства як відповідно до цього Кодексу, так і законів України "Про тваринний світ", "Про мисливське господарство та полювання".

Стаття 24 Закону України Про тваринний світ станом на 09.09.09 р. відсилала до Закону України Про мисливське господарство та полювання в частині організації і ведення мисливського господарства, полювання та надання у користування мисливських угідь, про що судом вже зазначено.

Таким чином, розпорядившись лісовими кварталами третіх осіб зі створеними в їх межах заказниками місцевого значення та охоронною зоною Заповідника під мисливські угіддя, Житомирська обласна рада не порушила вимоги як лісового, так і природоохоронного законодавства, в редакції , що діяла на час прийняття рішень № 914 та № 990.

Оскільки упорядкування мисливських угідь здійснювалось після прийняття рішення обласної ради №914 про їх надання в редакції рішення №990, у Проекті мисливського господарства 2010 р. мали бути враховані площа і межі охоронної зони Заповідника, оскільки такі відомості були наявні у матеріалах лісовпорядкування третіх осіб та мали бути використані розробниками проекту. Не врахування охоронної зони Заповідника у Проекті мисливського господарства 2010 р. та карті-схемі мисливських угідь жодним чином не впливає на законність рішень обласної ради № 914 та № 990, а також укладеного на їх підставі спірного договору.

Судом першої інстанції підставно вказано, що з 16.02.2010 року в охоронній зоні Заповідника не допускається мисливство в силу вимог ст. 40 Закону № 2456-XII, у зв'язку з чим, Положення про охоронну зону Заповідника 1998 р. потребує перегляду Житомирською обласною радою шляхом прийняття рішення. Оскільки таке рішення відсутнє, орган місцевого самоврядування допускає протиправну бездіяльність щодо виконання п. 2 розділу II " Прикінцеві положення" Закону № 1826-VI.

Окрім того, забезпечення режиму охоронної зони Заповідника у п.1 розділу 3 Положення про охоронну зону Заповідника 1998 р. покладено на його дирекцію, тому відсутність після 16.02.2010 року ініціативи Заповідника в частині перегляду цього Положення органом місцевого самоврядування також є протиправною бездіяльністю.

Відповідач-2 визнає, що не веде мисливство в охоронній зоні Заповідника, попри відсутність позначення її площі та меж у Проекті мисливського господарства 2010 р. та карті-схемі мисливських угідь, оскільки ці відомості йому відомі з матеріалів лісовпорядкування третіх осіб.

Апелянт вважає, що оскільки в охоронній зоні Заповідника перебувають звірі і птахи, добування яких згідно ст. 40 Закону № 2456-XII заборонено, ця територія не може вважатися мисливськими угіддями і підлягає виключенню із їх складу, оскільки не досягається основна мета ведення мисливського господарства одержання продукції мисливського господарства через спеціальне використання тваринного світу, як мисливство.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі доводи прокурора безпідставні, оскільки виключення території охоронної зони Заповідника із складу мисливських угідь належить до виключної компетенції Житомирської обласної ради, та здійснюється не у спосіб припинення права користування мисливськими угіддями, як це передбачено у ст. 23 Закону № 1478-ІІІ, оскільки останні залишатимуться мисливськими угіддями державного мисливського резерву (ст. 1 цього Закону).

Враховуючи наведене, господарський суд Житомирської області дійшов правомірного та обгрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 17.06.16 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу прокурора Житомирської області від 11.07.2016 р. залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 17.06.16 року по справі № 906/387/16 залишити без змін.

3. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.