РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2016Справа №910/11925/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/11925/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Віасат Україна»;

до публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК»;

про зобов'язання вчинити дії.

Представники сторін:

від позивача: Шевченко В.В., довіреність б/н від 01.06.2016р.;

від відповідача: Бойко А.В., довіреність № 59 від 08.08.2016р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Віасат Україна» (надалі - позивач) з позовом до публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (надалі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором банківського рахунку від 04.09.2008р. щодо виконання платіжних доручень, позивач звернувся до відповідача з заявою про закриття поточного рахунку, проте відповідач вимоги позивача не виконав, у зв'язку з чим останній звернувся до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2016р. порушено провадження у справі № 910/11925/16 та призначено її розгляд на 21.07.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2016р. розгляд справи відкладено на 02.08.2016р.

02.08.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2016р. розгляд справи було відкладено на 30.08.2016р.

Присутній у судовому засіданні 30.08.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи та матеріали, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.09.2008р. між відповідачем (за договором - клієнт) та відповідачем (за договором - банк) було укладено договір банківського рахунку, відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває поточний (мультивалютний) рахунок № за заявою клієнта з поданням до банку необхідних документів та в порядку, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку України, надалі - банківські правила.

Спір виник внаслідок того, що позивач звернувся до банку з платіжними дорученнями №№ 1872, 1873, 1874, 1875, 1876 на загальну суму 1 000 000,00 грн. та № 1878 на суму 6 900 000,00 грн. про перерахування коштів, що знаходяться на його рахунку на інші рахунки, проте відповідач зобов'язання за договором не виконав та кошти з рахунку не списані, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з заявою про закриття поточного рахунку № та перерахування залишку коштів на рахунок позивача, відкритий в іншому банку, яка отримана відповідачем 18.05.2016р.

Як зазначає позивач, станом на дату подання позову, відповідачем доручення щодо перерахування залишку коштів не виконано та не закрито поточний рахунок, що і стало підставою звернення з позовом до суду.

Відповідач у відзиві заперечує проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що станом на момент розгляду даної справи у банку відповідача діє ліквідаційна процедура, а тому після запровадження у банку тимчасової адміністрації та до переходу до процедури ліквідації банку, відповідач не міг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження коштами останнього, що знаходяться на поточному рахунку за спірним договором у відповідності до приписів п.1 ч. 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п.7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 2.31 договору, банк зобов'язався приймати і зараховувати на рахунок клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком, передбачених законодавством України та банківськими правилами. При цьому розрахунки за платіжними документами клієнта, що надійшли до банку упродовж його операційного часу, проводити в той же день, а ті що надійшли після закінчення операційного часу - не пізніше наступного банківського дня.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 ст. 30 зазначеного Закону).

Позивач 17.05.2016р. за допомогою комплексу «Банк-Клієнт» подав до банку на виконання платіжні доручення №№ 1872, 1873, 1874, 1875, 1876 на загальну суму 1 000 000,00 грн. та № 1878 на суму 6 900 000,00 грн., які залишено банком без виконання, що відповідачем не заперечується.

На підставі рішення Правління Національного банку України № 8 від 20.05.2016р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 783 від 20.05.2016р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації з 20.05.2016р. по 19.06.2016р. включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 959 від 09.06.2016р., відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» з 20.06.2016р. по 19.07.2016р. включно.

Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 статті 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його рахунках, відкритих в банку на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значенні «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не могли бути задоволені його вимоги щодо переказу коштів за платіжними дорученнями №№ 1872, 1873, 1874, 1875, 1876 на загальну суму 1 000 000,00 грн. та № 1878 на суму 6 900 000,00 грн. від часу запровадження в банку тимчасової адміністрації.

Так, позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а відповідач - боржником. Оскільки у відповідача було введено тимчасову адміністрацію, в подальшому розпочато процедуру ліквідації, а тому задоволення вимог кредиторів здійснюється лише в порядку, строки та черговість, передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1265 від 19.07.2016р. на підставі постанови Правління Нацбанку України від 18.07.2016р. № 142-рш у ПАТ «ФІДОБАНК» розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку на період з 20.07.2016р. по 19.07.2018р. включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач у порядку ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» звертався до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ФІДОБАНК» Коваленку О.В. із заявою про задоволення вимог кредиторів за вих. № 080816 від 08.08.2016р. з кредиторськими вимогами.

У той же час, в матеріалах справи наявна довідка про залишок на рахунку вих. № 2-3-9-15/382-ЛК від 04.08.2016р., якою підтверджується, що на поточному рахунку позивача, відритому в ПАТ «ФІДОБАНК», вхідний залишок коштів станом на 21.07.2016р. складає 8 242 387,45 грн.

Порядок закриття рахунків клієнтів банків передбачений Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах (далі - Інструкція), затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 492.

Так, відповідно до п.20.5 Інструкції, закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі; заява про закриття поточного рахунку юридичної особи підписується керівником юридичної особи або іншою уповноваженою на це особою і засвідчується відбитком печатки (за наявності) юридичної особи.

Відповідно до п.20.6 Інструкції, Банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком [з виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо].

Отже, з аналізу п.20.6 Інструкції, суд дійшов висновку, про неможливість закриття рахунку клієнта банку у випадку наявності коштів на такому рахунку.

Натомість, як було встановлено вище судом, вхідний залишок грошових коштів на рахунку позивача, закриття якого є предметом розгляду даної справи, становить 8 242 387,45 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про закриття поточного рахунку позивача № , відкритому у ПАТ «ФІДОБАНК», за наявності коштів на даному рахунку в сумі 8 242 387,45 грн. станом на день прийняття рішення у справі.

До того ж, суд звертає увагу позивача, що відповідно до приписів ч. 7 статті 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» під час проведення ліквідаційної процедури ліквідатор зобов'язаний використовувати тільки один рахунок боржника в банківській установі. Інші рахунки, виявлені при проведенні ліквідаційної процедури, підлягають закриттю ліквідатором. Залишки коштів на цих рахунках перераховуються на основний рахунок боржника.

Відтак, рахунок позивача № підлягає закриттю ліквідатором під час проведення ліквідаційної процедури в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 05.09.2016р.

Суддя А.І. Привалов