донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

30.08.2016р. справа №908/1354/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4

від позивача:не з»явився
від відповідача:ОСОБА_5, предст. за дов. №1 від 31.12.2015р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» м.Вільнянськ, Запорізька область

на рішення господарського судуЗапорізької області
від29.06.2016 року
у справі№ 908/1354/16 (суддя Мірошниченко М.В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Берт», м. Запоріжжя
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» м.Вільнянськ, Запорізька область
простягнення боргу у сумі 252 840,73грн., інфляційних у сумі 168 139,08грн., 3% річних у сумі 12 364,95грн.
ВСТАНОВИВ:

17.05.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Берт», м.Запоріжжя звернулось до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» м.Вільнянськ, Запорізька область про стягнення боргу у сумі 252 840,73грн., інфляційних у сумі 168 139,08грн., 3% річних у сумі 12 364,95грн. (а.с.3-8).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 29.06.2016р. позовні вимоги задоволені частково. Припинено провадження у справі №908/1354/16 в частині стягнення основного боргу у сумі 5000грн. на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Берт» основний борг у сумі 247 840,73 грн., 3% річних в сумі 12 364,95грн., інфляційних в сумі 164 892,42грн. та судовий збір в розмірі 6 451,41грн. В решті позову відмовлено (а.с.129-133).

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем зобов"язання по оплаті отриманої продукції та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення основного боргу. Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних, суд задовольнив позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, а в частині стягнення інфляційних частково, у звязку з тим, що позивачем не вірно розраховано інфляційні та не вірно встановлено період їх нарахування. Щодо суми основного боргу у розмірі 5000,00грн. провадження у справі в цій частині припинено у зв»язку з відсутністю предмету спору.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» м.Вільнянськ, Запорізька область звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 29.06.2016р. по справі №908/1354/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог (а.с.147-151).

Зокрема, апелянт вважає, що місцевий господарський суд допустив помилку під час тлумачення ст.530 ЦК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідач є виробничим підприємством, який виробляє соціально значущу продукцію, є бюджетоутворюючим підприємством регіону і залишається економічно дуже вразливим та йому не під силу сплачувати кошти понад суму основного боргу.

Крім того, апелянт зазначає, що позивач зменшив суму основного боргу, а не просив припинити провадження у справі в частині суми основного боргу у розмірі 5000грн., тому сума судового збору в цій частині повинна бути пропорційно стягнута з нього.

Розпорядженням керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду №1084 від 26.08.2016р., на виконання службової записки головуючого судді по справі ОСОБА_1, у зв»язку з неможливістю продовження розгляду справи суддею-членом колегії ОСОБА_6 через перебування у відпустці на дату слухання справи 30.08.2016р., відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №908/1354/16.

За результатами протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, сформовано наступний склад колегії: Головуючий суддя - Радіонова О.О., судді Колядко Т.М., Попков Д.О.

29.08.16 року через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду від сторін надійшла заява від 17.08.16р. № б/н, в якій останні просять суд затвердити мирову угоду по справі №908/1354/16 між ТОВ «Берт» і ТОВ «Вільнянський молокозавод» (а.с. 172).

Апеляційна інстанція не застосовує положення Господарського процесуального кодексу України щодо затвердження господарським судом мирової угоди, тому у задоволенні заяви про затвердження мирової угоди від 17.08.2016р. слід відмовити.

Представник позивача у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник апелянта у судове засідання з»явився, наполягає на задоволенні апеляційної скарги та просить суд скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 29.06.2016р. у даній справі та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити

Враховуючи те, що явка сторін відповідно до ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 03.08.2016р. не визнавалася обов»язковою, колегія вважала за можливе розглянути справу за відсутністю представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до частини другої статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Заслухавши представника відповідача, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

На підставі усних досягнутих домовленостей між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» (далі - відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Берт» (далі - позивач), останній зобовязувався поставити відповідачу товар замінник молочного жиру «Сонола» 3ТЛ-ТС №53 у кількості 17500кг, а відповідач, як покупець, прийняти та оплатити цей товар за домовленою ціною.

На виконання цієї домовленості відповідачу був поставлений товар на загальну суму 296 750грн. (з ПДВ), що підтверджено видатковими накладними №РН-0000261 від 22.08.2014р. на суму 16800грн., №РН-0000262 від 26.08.2014р. на суму 16800грн., №РН-0000266 від 28.08.2014р. на суму 33600грн., №РН-0000271 від 03.09.2014р. на суму 25200грн., №РН-0000272 від 04.09.2014р. на суму 33600грн., №РН-0000277 від 08.09.2014р. на суму 16800грн., №РН-0000280 від 09.09.2014р. на суму 33600грн., №РН-0000281 від 10.09.2014р. на суму 16800грн., №РН-0000283 від 11.09.2014р. на суму 16800грн., №РН-0000284 від 12.09.2014р. на суму 17350грн., №РН-0000285 від 16.09.2014р. на суму 17350грн., №РН-0000291 від 17.09.2014р. на суму 17350грн., №РН-0000293 від 19.09.2014р. на суму 17350грн., №РН-0000294 від 22.09.2014р. на суму 17350грн. (а.с. 12-18).

На оплату поставленого товару відповідачу були виставлені рахунки: № СФ-0000272 від 22.08.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 16800грн.; № СФ-0000273 від 26.08.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 16800грн.; № СФ-0000278 від 28.08.2014р., кількість - 2000кг., сума з ПДВ - 33600грн.; № СФ-0000283 від 03.09.2014р., кількість - 1500кг., сума з ПДВ - 25200грн., № СФ-0000286 від 04.09.2014р., кількість - 2000кг., сума з ПДВ - 33600грн.; № СФ-0000291 від 08.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 16800грн.; № СФ-0000294 від 09.09.2014р., кількість - 2000кг., сума з ПДВ - 33600грн.; № СФ-0000295 від 10.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 16800грн.; № СФ-0000297 від 11.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 16800грн.; № СФ-0000298 від 12.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 17350грн.; № СФ-0000299 від 16.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 17350грн.; № СФ-0000305 від 17.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 17350грн.; № СФ-0000307 від 19.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 17350грн.; № СФ-0000308 від 22.09.2014р., кількість - 1000кг., сума з ПДВ - 17350грн., на загальну суму 296750,00 грн. (а.с.19-25).

Товар отримано уповноваженими особами відповідача за довіреностями: № 224 від 21.08.2014р., кількість-1000кг.; №б/н від 26.08.2014р., кількість-1000кг.; № 29 від 28.08.2014р., кількість-2000кг.; № 220 від 02.09.2014р., кількість-1500кг.; № 272 від 04.09.2014р., кількість-2000кг.; № 277 від 08.09.2014р., кількість-1000кг; № 280 від 09.09.2014р., кількість-2000кг.; № 282 від 10.09.2014р., кількість-1000кг; № 284 від 11.09.2014р., кількість-1000кг; № 222 від 12.09.2014р., кількість-1000кг; № 218 від 16.09.2014р., кількість-2000кг.; № 219 від 18.09.2014р., кількість-1000кг; № 223 від 22.09.2014р., кількість-1000кг. (а.с.26-38).

Як зазначає позивач, станом на 12.05.2016р. ТОВ Вільнянський Молокозавод частково розрахувалось за отриманий товар, шляхом неповної оплати рахунків-фактур: № СФ-0000272 від 22 серпня 2014р., (сума з ПДВ - 16800грн.) оплачено - 15000грн., не оплачено - 1 800 грн.; № СФ-0000273 від 26 серпня 2014р., (сума з ПДВ - 16800грн.) оплачено - 13909,27грн., не оплачено - 2890,73 грн.; № СФ-0000278 від 28 серпня 2014р., (сума з ПДВ - 33600грн.) оплачено - 10000грн., не оплачено - 23600 грн.; № СФ-0000308 від 22 вересня 2014р., (сума з ПДВ - 17350грн.) оплачено - 5000грн., не оплачено - 1 2350 грн.

Всього, станом на момент звернення позивача із позовом до суду здійснено часткових оплат на суму 43 909,27грн.

Решта боргу в сумі 252 840,73грн. залишилась несплаченою.

23.03.2016р. позивач направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 752 про сплату протягом 7-ми днів з дня предявлення Вимоги заборгованості в розмірі 252840,73грн. (а.с.39-40).

Відповідач на означену вимогу не відреагував, борг не сплатив.

За таких обставин позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача про стягнення боргу у розмірі 252 840,73грн., інфляційних у розмірі 168 139,08грн. та 3% річних у розмірі 12 364,95грн.

Суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності стягнення суми боргу за поставлений товар.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України.

Приписи статті 11 ЦК України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. У випадках встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Згідно зі ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Матеріалами справи підтверджується наявність у діях позивача волевиявлення на встановлення правовідносин безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що у силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана здійснити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, наприклад: передати майно, виконати роботи, оплатити кошти та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК передбачений строк (термін) виконання зобов'язання, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач звернувся до відповідача із вимогою від 23.03.2016р., в якій просив сплатити існуючу заборгованість, яка була залишена відповідачем без задоволення та реагування.

Пунктом 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред"явив йому кредитор пов"язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов"язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань" із змінами, внесеними згідно з постановою Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014р.)

Факт отримання відповідачем товару в сумі 296 750,00грн. підтверджується видатковими накладними, які наявні у матеріалах справи, підписаними представниками обох сторін, скріпленими печатками підприємств, та не заперечується відповідачем.

За отриманий товар відповідач розрахувався частково в сумі 43 909,27грн.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи, позивач надав суду 29.09.2016р. довідку про часткову оплату, згідно якої, за даними бухгалтерського обліку товариства, станом на 29.06.2016р., відповідач частково розрахувався за отриману продукцію (отриману у період з 22.08.2014р. по 22.09.2014р.), у загальному розмірі 48 909,27 грн. (а.с.120).

При цьому, позивач зазначив, що після порушення провадження по даній справі, відповідач 14.06.2016р., перерахував позивачу суму у розмірі 5000,00 грн., у звязку з чим, сума основного боргу складає 247 840,73 грн.

Як вбачається із наданої позивачем довідки про часткову оплату, сплачена відповідачем 14.06.2016 р. сума 5000,00 грн. була зарахована ним в рахунок погашення боргу за рахунком-фактурою № СФ-0000308 від 22.09.2014р. (а.с.119).

Також, з пояснень позивача вбачається, що інформацію з банківської установи відносно отриманих часткових оплат за спірними поставками, він надати не може, оскільки станом на 29.06.2016р., ПАТ Златобанк перебуває у стані припинення.

Відповідно до приписів п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо припинення провадження по справі за вимогою про стягнення суми основного боргу в розмірі 5000,00 грн., на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у звязку із відсутністю предмету спору.

Неналежне виконання відповідачем зобовязань з оплати за вказаними видатковими накладними підтверджено матеріалами справи та не спростовується відповідачем, а тому судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар у сумі 247 840,73грн., розмір якої доведений та підтверджений документально.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 12 364,95грн., інфляційні у розмірі 168 139,08грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов"язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов"язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі № 6-113цс14.

Враховуючи наведені приписи законодавства та перевіривши заявлені до стягнення 3% річних у сумі 12 364,95грн. за період 22.09.2014р. по 12.05.2016р, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення цих вимог у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов"язання.

За висновками місцевого суду, з якими погоджується судова колегія, врахувавши приписи Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14, дати початку порушення грошового зобов»язання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснення відповідачем оплат та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, внаслідок чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягала інфляція в сумі 164 892,42 грн. за період з вересня 2014р. по травень 2015р.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не просив припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 5 000грн., а просив зменшити розмір позовних вимог на суму 5 000грн., а відтак сума судового збору в цій частині повинна бути пропорційно стягнута з позивача, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, позов подано до суду 17.05.2016р., що підтверджується вхідним штемпелем господарського суду Запорізької області. Приймаючи той факт, що позивач зазначив про часткову оплату боргу відповідачем на суму 5 000грн. вже після порушення провадження у справі №908/1354/16, надавши довідку про часткову оплату та виписку банку від 14.06.2016р. (а.с. 120), то розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача слід нараховувати від суми задоволених вимог, а саме цей розмір складає 6 451,41грн., який був правильно порахований та зазначений місцевим господарським судом у резолютивній частині рішення суду.

Доводи апелянта щодо строку виконання грошового зобов"язання з огляду на приписи ст. 530 ЦК України, колегія суддів відхиляє з наступного.

Пунктом 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов"язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов"язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 30.09.2014р.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у поставі Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права ( ст. 111-28 ГПК України).

Таким чином, висновок суду про те, що строк виконання грошового зобов"язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, у зв»язку з чим Донецький апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду Запорізької області від 29.06.2016 року.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільнянський молокозавод» м.Вільнянськ, Запорізька область на рішення господарського суду Запорізької області від 29.06.2016 року у справі №908/1354/16 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 29.06.2016 року у справі №908/1354/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.О.Радіонова

Судді Т.М.Колядко

ОСОБА_3

Надр.5 прим:1 у справу; 1позивачу; 1 відповідачу; 1 ДАГС; 1ГС Запорізької обл.