ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2016 р.Справа № 922/2138/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків
до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, м. Харків, 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Харківській області, м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 01-16юр/3218 від 25.04.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 1477/119/01/29-2016 від 08.07.2016 року);

від 3-ї особи: ОСОБА_2 (дов. № 1819/119/03/29-2016 від 26.08.2016 року).

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна компанія "Харківобленерго" (позивач) звернулась до господарського суду Харківської області із позовом до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 7 953, 58 грн. ( з яких: 6 235, 09 грн. - сума заборгованості за електричну енергію, 339,06 грн. - заборгованість за компенсацію перетікання реактивної енергії, 1 215,39 грн. - пеня, 86,07 грн. - три проценти річних, 77,97 грн. - інфляційні) та до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушення відповідачем умов договору № 11054 від 25.06.2007 року про постачання електричної енергії в частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою суду від 01.08.2016 року залучено до участі у справі у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Харківській області.

У судовому засіданні 29.08.2016 року оголошено перерву до 30.08.2016 року, з 30.08.2016 року оголошено перерву до 01.09.2016 року.

22.07.2016 року відповідач через канцелярію суду надав лист вх. № 24154 про долучення документів до матеріалів справи та відзив у якому просить суд зменшити пред'явлену позивачем до стягнення суму пені на 90 процентів.

30.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 28332 про долучення документів до матеріалів справи.

01.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав заперечення на відзив вх. № 25028, у яких просить суд, позовні вимоги задовольнити повністю та заперечує проти заявленого клопотання про зменшення пені на 90 %.

Позивач у судовому засіданні 01.09.2016 року надав заяву № 66-46с/16юр-23445 від 31.08.2016 у якій зазначає, що в ході розгляду справи, а саме 11.08.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про постачання електроенергії № 11054 від 25.06.2007 року, якою сторони домовились розірвати договір з 01.05.2016 року, у зв'язку із чим просить суд стягнути із відповідача 1 115, 68 грн. з яких: 971,06 грн. пеня за січень-квітень 2016 року; 66,65 грн. - три відсотки річних за період січень-квітень 2016 року, 77,97 грн. - інфляційні за період квітень 2016 року. Покласти на відповідача судові витрати, яка була зареєстрована у канцелярії суду за вх. № 28570.

Суд, дослідивши надану позивачем заяву № 66-46с/16юр-23445 від 31.08.2016 року (вх. № 28570), зазначає наступне .

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до пункту 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 зазначено, що передбачені частиною 4 статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством.

Враховуючи вищевикладене, суд, приймає вищезазначену заяву до розгляду як заяву про зменшення розміру позовних вимог та подальший розгляд справи ведеться із її урахуванням..

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі зі урахуванням наданої заяви проти заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені на 90 % заперечував.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача підтримав надане до суду 22.07.2016 року клопотання про зменшення суму пені на 90 процентів.

Присутній у судовому засіданні представник 3-ї особи надав пояснення щодо позовних вимог.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.07.2016 року про порушення провадження у справі сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи викладене, а також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статей 4-3 та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.09.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 25.06.2007 року між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (далі-позивач, постачальник) та Головним управлінням міністерства внутрішніх справи України в Харківській області (далі-відповідач, споживач) було укладено договір про постачання електроенергії № 11054 (т. 1, а.с. 14-19).

Пунктом 1 договору, сторони погодили, що постачальник постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику її вартість та здійснює інші платежі з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невідємними частинами.

Відповідно до пункту 9.11. договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Споживач зобовязується виконувати умови договору. Своєчасно сплачувати постачальнику вартість електричної енергії та інші нарахування згідно із умовами додатку 2 Порядок розрахунків. (пункт 2.2., 2.2.1., 2.2.5. договору).

Згідно пункту 1 додатку № 2 Порядок розрахунків розрахунковий період встановлено споживачу з 21 числа місяця до такого ж числа наступного місяця (т. 1, а.с. 20-21).

Відповідно до пункту 4 додатку № 2 Порядок розрахунків, порядок проведення оплат за електроенергію та інші види нарахувань:

4.1. оплата за такі види нарахувань як вартість електроенергії ( в тому числі така, що надійшла на підставі визнаної претензії або за рішенням суду) з ПДВ, безготівкове споживання електричної енергії з ПДВ, по актах перевірки порушень ПКЕЕ (у т.ч. розкрадань) з ПДВ, підвищена плата за споживання електричної енергії понад договірну величину, підвищена плата за перевищення договірної величини потужності здійснюється на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання постачальника у відповідному банку.

4.2. плата за такі види нарахувань, як надання послуг з компенсації переткання реактивної енергії з ПДВ, сума пені, 3 проценти річних, індекс інфляції, плата за надання споживачу додаткових послуг (повторне підключення, перевірка та ремонт лічильників та інші послуги, надання яких погоджено з НКРЕ) та інші платежі перераховуються на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 6 додатку № 2 до договору сторони погодили, що у разі несплати впродовж наступного розрахункового періоду обумовлених даним додатком нарахувань постачальник проводить споживачу нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати:

- пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування від суми боргу;

При цьому постачальник залишає за собою право вимагати сплати суми боргу із урахуванням 3 процентів річних та встановленого індексу інфляції.

За твердженнями позивача, відповідач вартість спожитої електроенергії своєчасно та у повному обсязі не сплатив, внаслідок чого позивачем нараховано відповідачу (із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) суму у розмірі 1 115, 68 грн. з яких: 971,06 грн. - пеня, 66,65 грн. - 3 проценти річних та 77,97 грн. - інфляційні втрати, що стало причиною звернення із позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до Закону України Про електроенергетику та Правил користування електричноюенергією, затвердженими Постановою НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28 (зі змінами та доповненнями від 25.12.2008 року), договір на користування електричноюенергією є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричноїенергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обовязків сторін.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором (із урахуванням заяви про зменшення) позивачем було нараховано відповідачу за зобов'язаннями, що виникли з січня 2016 року по квітень 2016 року 971,06 грн. - пені, 66,65 грн. - 3 проценти річних та 77,97 грн. - інфляційні втрати відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 11-13).

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 3 проценти річних у розмірі 66,65 грн. за зобовязання з січня 2016 року по квітень 2016 рок (із урахуванням заяви про зменшення), суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3 процентів річних у розмірі 66,65 грн. за період:

- за зобовязання січня 2016 року на суму боргу 7 796,96 грн. період з 29.01.2016 року о 31.03.2016 року нараховано 40, 32 грн.;

- за зобовязання лютого 2016 року на суму боргу 9 193,09 грн. період з 02.03.2016 року по 31.03.2016 року нараховано 22,80 грн.;

- за зобовязання березня 2016 року на суму боргу 9 357,12 грн. період з 29.03.2016 року по 31.03.2016 нараховано 2,31 грн.;

- за зобовязання квітня 2016 року на суму боргу 7 463,18 грн. період з 29.04.2016 року по 30.04.2016 року нараховано 1,22 грн. та встановлено що позивачем при здійсненні розрахунку допущено помилку.

Суд здійснивши власний розрахунок суми 3 процентів річних за вище заявлений період у системі законодавство, приходить до висновку, що сума яка підлягає до стягнення становить 66,58 грн.

В решті нарахованих позивачем 3 процентів річних у розмірі 0, 07 грн. відмовити як безпідставно нарахованих.

Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат у розмірі 77,97 грн. за період квітень 2016 року на суму боргу 7 796, 96 грн. за зобов'язання січня 2016 року, суд керується наступним.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа ВГСУ 17.07.2012 № 01-06/928/2012, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат, суд дійшов висновку що позивачем при розрахунку інфляційних втрат допущено помилку, а саме щодо періоду нарахування інфляційних втрат, то він не відповідає вимогам статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд здійснивши власний розрахунок суми інфляційного відшкодування у системі законодавство, враховано індекс інфляції за кожний місяць періоду прострочення платежу, в тому числі і від'ємний (дефляцію), а відтак, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення суми інфляційного відшкодування у розмірі 46,47 грн. за період з лютого 2016 року по березень 2016 року, в частині стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 31, 50 грн., суд відмовляє.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 971,06 грн. - пені (із урахуванням заяви про зменшення) за період:

- за зобовязання січня 2016 року на суму боргу 7 796,96 грн. період з 29.01.2016 року о 31.03.2016 року нараховано 590, 31 грн.;

- за зобовязання лютого 2016 року на суму боргу 9 193,09 грн. період з 02.03.2016 року по 31.03.2016 року нараховано 331,50 грн.;

- за зобовязання березня 2016 року на суму боргу 9 357,12 грн. період з 29.03.2016 року по 31.03.2016 нараховано 33,75 грн.;

- за зобовязання квітня 2016 року на суму боргу 7 463,18 грн. період з 29.04.2016 року по 30.04.2016 року нараховано 15,50 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 6 додатку № 2 до договору сторони погодили, що у разі несплати впродовж наступного розрахункового періоду обумовлених даним додатком нарахувань постачальник проводить споживачу нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування від суми боргу. При цьому постачальник залишає за собою право вимагати сплати суми боргу із урахуванням 3 процентів річних та встановленого індексу інфляції.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 971,06 грн. за вищезазначений період у системі законодавство, судом встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено вірно, тому вимога про стягнення із відповідача 971,06 грн. суми пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем клопотання № б/н від 22.07.2016 року про зменшення розміру пені на 90 % (т. 1, а.с. 63-64), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Пунктом 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

За даних обставин, суд приймаючи до уваги майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, заперечення позивача щодо заявленого клопотання, об'єктивно оцінивши даний випадок, зважаючи на те, що неустойка - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного, господарський суд прийшов до висновку про винятковість даного випадку.

Тому вважає за доцільне скористатися повноваженнями, наданими йому чинним законодавством, у відповідності до вимог пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, частково задовольнити клопотання відповідача. Зменшити розмір пені на 50%. Та стягнути із відповідача на користь позивача 485,53 грн. пені за неналежне виконання умов договору.

В решті нарахованих 485,53 грн. слід відмовити.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вищенаведені обставини є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволення, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача у розмірі 1 339, 01 грн.

Керуючись статтями 33, 34, 35, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Раднаркомівська, 5, ) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, ) суму у розмірі 598,58 грн. (з яких: 66,58 грн. - 3 проценти річних; 485,53 грн. - пені; інфляційні втрати - 46,47 грн.) та судові витрати у розмірі 1 339, 01 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення пені у розмірі 485,53 грн., 3-х процентів річних у розмірі 0,07 грн. та інфляційних втрат у розмірі 31,50 грн. - у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 05.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_3