КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р. Справа№ 911/525/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Молокопой І.А.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ"

на рішення господарського суду Київської області від 11.04.2016

у справі № 911/525/16 (суддя Щоткін О.В.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ДІТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ"

про стягнення 91 119,80 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ДІТРЕЙД"

про стягнення 98 943,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,ДІТРЕЙД" (далі - позивач за первісним позовом) звернулось в господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ" (далі - відповідач за первісним позовом) про стягнення 91 119,80 грн. попередньої оплати за Договором поставки № ФС-23022015 від 23.02.2015.

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ" звернулось в господарський суд Київської області з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ДІТРЕЙД" про стягнення упущеної вигоди (збитків) у розмірі 98 943,74 грн. за Договором поставки №ФС-23022015 від 23.02.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.03.2016 зустрічний позов прийнято до розгляду з первісним.

Рішенням господарського суду Київської області від 11.04.2016 у справі №911/525/16 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 91 119,80 грн. попередньої оплати та 1 378,00 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини та умови договору, положення ГК України і ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог у даній справі та наявність правових підстав для їх задоволення та відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог з тих підстав, що наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідача до відповідальності, а також не підтверджують того, що позивач міг отримати доходи і саме в такому розмірі.

Не погодившись із зазначеним рішенням відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду Київської області від 11.04.2016 у справі № 911/525/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічні позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки воно прийняте за неповного дослідження доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права. Зокрема, скаржник вказує, що суд першої інстанції не дослідив умови договору № ФС-230215 від 23.02.2015 та додаткової угоди № 2 щодо дистриб'юторських умов, а саме, у відповідача були ексклюзивні права щодо перепродажу товару апелянта третім особам у Житомирській області та апелянт не мав права укладати аналогічні договори з будь - якими третіми особами. Таким чином, на думку скаржника, укладення ексклюзивного договору позбавило його права укласти подібний договір з іншим контрагентом, а невиконання відповідачем плану продажів відповідно до договору завдало скаржнику економічних втрат у вигляді неодержаного прибутку. Як зазначає скаржник, план продажів товару був розроблений та погоджений сторонами, тому висновки суду, що вимоги апелянта базуються на розрахунку можливого прибутку є безпідставними, як і висновки про те, що план продажів не складався та у відповідача не було зобов'язання його виконувати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом зазначив про необґрунтованість її доводів та просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ" на рішення господарського суду Київської області від 11.04.2016 у справі № 911/525/16 прийнято до провадження та призначено розгляд скарги на 04.07.2016.

Ухвалою суду від 04.07.2016 розгляд скарги у справі відкладено на 29.08.2016 на підставі ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні 29.08.2016 представник позивача за первісним позовом заперечив проти доводів апеляційної скарги, представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду скарги повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 170.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів, враховуючи належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду скарги, вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,ДІТРЕЙД" (далі - дистриб'ютор, позивач за первісним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ" (далі - постачальник, відповідач за первісним позовом) укладено договір поставки № ФС-23022015 та підписано додатки до даного договору, які є невід'ємними його частинами, а саме: Додаток № 1 - Порядок щодо забезпечення належної якості товару та Додаток № 2 Дистрибуційні умови.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується протягом строку дії цього договору постачати дистриб'ютору товар, а останній зобов'язується його приймати та оплачувати.

Згідно з п. 3.1 договору, поставка товару відбувається окремими партіями на підставі погоджених постачальником замовлень від дистриб'ютора, у формі, що визначає усі суттєві умови щодо замовленої партії товару та порядку її доставки, а саме: містить інформацію про ціну одиниці товару, вартість партії товару, кількість, асортимент, найменування товару, місце та строк поставки.

Замовлення передаються за допомогою електронної пошти або електронного зв'язку, зазначених у цьому пункті договору

Пунктом 4.4 договору погоджено, що оплата вартості товару здійснюється шляхом передплати дистриб'ютором відповідних грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Договір набуває чинності з дня підписання сторонами та діє до 24 години 00 хвилин тридцять першого січня 2016 року (п. 10.1).

На виконання умов договору 24.02.2015 року позивачем за первісним позовом на банківський рахунок відповідача було здійснено передплату грошових коштів у сумі 201 180,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 1 від 24.02.2015 та не заперечується відповідачем.

У лютому - березні 2015 року позивачем за первісним позовом було замовлено у відповідача товар на суму 100 281,30 грн., який був поставлений відповідачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних №РН-0000022 від 27.02.2015 та № РН-0000026 від 04.03.2015.

Як стверджує позивач за первісним позовом, в подальшому жодних замовлень відповідачу на поставку товару він не здійснював.

15.04.2015 року між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом було підписано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого залишок зробленої позивачем передплати за товар складав 100 898,70 грн.

ТОВ ,,ДІТРЕЙД" на адресу ТОВ ,,ФУД СТАНДАРТ" направлялись листи з вимогою повернути залишок отриманої передплати у вищевказаній сумі.

09.06.2015 позивачем за первісним позовом було надіслано відповідачу лист з проханням забрати наявні залишки товару зі складу позивача.

Як підтверджується матеріалами справи, а саме накладною на повернення ВН-0000004 від 16.06.2015, відповідач забрав частину залишків товару на суму 30 221,10 грн.

Крім того, 30.06.2015 року відповідачем за первісним позовом було повернуто частину раніше отриманої від позивача передплати за товар у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується довідкою ПАТ ,,Промислово - фінансовий банк" з призначенням платежу - ,,повернення надлишково перерахованих коштів".

31.07.2015 відповідачем за первісним позовом було направлено позивачу лист № 32/07, в якому він підтвердив своє зобов'язання повернути відповідачу кошти у розмірі 111 119,90 грн. за запропонованим у листі графіком повернення коштів частинами з кінцевим терміном погашення до 30.01.2016.

28.08.2015 відповідач за первісним позовом повернув на банківський рахунок позивача частину від раніше отриманої передплати у розмірі 20 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач за первісним позовом зазначає, що станом на момент звернення з позовом до суду, відповідачем не повернуто 91 119,80 грн. передплати за товар, яку і просив стягнути позивач.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на його необґрунтованість, зазначаючи про те, що заборгованість відсутня, оскільки грошові кошти були перераховані позивачем в якості попередньої оплати за товар згідно з договором, однак, позивач не виконав своїх зобов'язань щодо об'ємів замовлень та не надав заявки на поставку товару, за який було сплачено попередню оплату відповідно до договору.

Суд першої інстанції задовольнив первісні позовні вимоги, посилаючись на приписи ч.1 ст. 1212 ЦК України та зазначаючи, що на даний час між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини, а відповідач, у свою чергу не надав суду доказів повернення коштів за непоставлений товар позивачу чи поставки товару на всю суму передплати.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, однак, зазначає про таке.

Правовідносини між сторонами виникли з договору поставки.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як зазначалось вище, на виконання умов договору поставки № ФС-23022015 від 23.02.2015 позивачем здійснено передплату грошових коштів у сумі 201 180,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 1 від 24.02.2015.

У лютому - березні 2015 року позивачем замовлено у відповідача товар на суму 100 281,30 грн., який був поставлений останнім та факт поставки підтверджується матеріалами справи. Накладною на повернення ВН-0000004 від 16.06.2015 відповідач забрав частину залишків товару на суму 30 221,10 грн.

30.06.2015 та 28.08.2015 відповідачем повернуто частину раніше отриманої від позивача передплати за товар у розмірі 20 000,00 грн. та 20 000,00 грн. відповідно, підтвердженням чому є довідки банку.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за неповернення раніше отриманої передплати становить 91 119,80 грн. (201 180,00 грн. - 100 281,30 грн. - 30 221,10 грн.) - 20 000,00 грн. - 20 000,00 грн.).

Матеріали справи містять лист позивача від 09.06.2015 № 3298 адресований відповідачу, з якого вбачається, що у ТОВ ,,ДІТРЕЙД" була відсутня можливість реалізовувати наявний у нього товар.

Слід зазначити, що відповідач листом від 31.07.2015 № 32/07 повідомив позивача, що компанія ТОВ ,,ФУД СТАНДАРТ" має надлишково перераховані кошти від ТОВ ,,ДІТРЕЙД" в розмірі 111 119,90 грн. та має за мету їх повернути за запропонованим нижче графіком. Так, на виконання даного графіку відповідачем 28.08.2015 перераховано позивачу 20 000,00 грн.

Частиною першою статті 598 ЦК України унормовано, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 604 ЦК України).

У даному випадку листування між сторонами договору щодо погодження повернення надлишково сплачених позивачем коштів та фактичне повернення частини коштів свідчить про домовленість сторін договору щодо припинення та зміни зобов'язань, в результаті чого у відповідача виник обов'язок повернути суму передоплати, а у позивача - право вимагати її повернення.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на приписи ч. 1 ст. 1212 ЦК України з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Факт укладання сторонами договору поставки та перерахування коштів на виконання вказаного договору під час дії договору виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-100цс15 від 03.06.2015.

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин приписи ч. 1 ст. 1212 ЦК України, однак, це не вплинуло на правильність висновку про наявність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог у даній справі.

В ході розгляду справи відповідачем було подано зустрічний позов до позивача про стягнення упущеної вигоди (збитків) за договором поставки №ФС-23022015 від 23.02.2015 у розмірі 98 943,74 грн., який ухвалою господарського суду Київської області від 21.03.2016 прийнято до спільного розгляду з первісним.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) зазначає, що будучи ексклюзивним дистриб'ютором товару позивача за зустрічним позовом в Житомирській області, відповідач в порушення своїх договірних зобов'язань не виконав плани закупівель та не попередив позивача про можливе невиконання планів закупівель, чим спричинив виникнення у ТОВ ,,ФУД СТАНДАРТ" збитків у вигляді упущеної вигоди.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог відповідач за зустрічним позовом зазначав про їх необґрунтованість та наголошував на тому, що у договорі поставки відсутні умови, які б визначали періодичність надання постачальнику дистриб'ютором замовлень, обов'язок дистриб'ютора за будь - яких обставин надавати такі замовлення постачальнику, а також на тій обставині, що сторони не узгодили обсяги продажів товару.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог з огляду на таке.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно якої для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потребує доведення наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини; за відсутності одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 20.12.2010 у справі №06/113-38).

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання вказаних приміщень, а також довести, що збитки були понесені в результаті неправомірних дій відповідача.

Як зазначено позивачем у зустрічному позові, загальний об'єм закупівель відповідачем товару згідно договору складає не менше 595 000 грн. протягом всього строку дії договору відповідно до плану закупівель. Загальна кількість товару поставленого позивачем відповідачу згідно його замовлень складає 100 281,30 грн. Втрачена вигода позивача = Загальний об'єм закупівель відповідачем товару відповідно до плану продажів - Загальна кількість поставленого позивачем товару помноженого на коефіцієнт 0,2 (що є рівнем рентабельності виробника). З огляду на наведений розрахунок, позивач зазначає, що втрачена вигода становить 98 943,74 грн. (595 000,00 грн. - 100281,30 грн.)*0,2.

Однак, як вірно вказав суд першої інстанції, вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі продажу товарів.

Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 13.06.2012р. № 10/27.

Зокрема, посилання позивача на наявність узгодженого сторонами плану продажів товарів за договором ФС-230215 від 23.02.2015, який, на його думку, недотримано відповідачем, колегією суддів оцінюється критично, оскільки в матеріалах справи відсутні узгоджені сторонами обсяги продажу товарів, а лист ТОВ ,,ФУД СТАНДАРТ" надісланий на електронну адресу ТОВ ,,ДІТРЕЙД" не може вважатись узгодженням планів продажу в розумінні ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідача до відповідальності, а також не підтверджують того, що позивач міг отримати доходи і саме в такому розмірі, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Обгрунтовучи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив умови договору № ФС-230215 від 23.02.2015 та додаткової угоди № 2 щодо дистриб'юторських умов, а саме, у відповідача були ексклюзивні права щодо перепродажу товару апелянта третім особам у Житомирській області та апелянт не мав права укладати аналогічні договори з будь - якими третіми особами. Таким чином, на думку скаржника, укладення ексклюзивного договору позбавило його права укласти подібний договір з іншим контрагентом.

Такі доводи колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані, оскільки статтею 627 ЦК України презюмується свобода договору, а відповідно до п.п. 10.3 договору постачальник не позбавлений був права розірвати договір в односторонньому порядку.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив, що:

,,За вказаних обставин пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання вказаних приміщень, а також довести, що збитки були понесені в результаті неправомірних дій відповідача". При цьому, ні договір, ні предмет спору у даній справі не передбачає взаємовідносин сторін щодо користування приміщенням.

Колегія суддів погоджується з відповідачем в тому, що в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції помилково зазначено ,,в разі використання вказаних приміщень", що по суті є опискою, а тому частину речення ,,в разі використання вказаних приміщень" слід вилучити з мотивувальної частини рішення.

Проте, зазначена описка не вплинула на правильність рішення суду.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування рішення господарського суду Київської області від 11.04.2016 у справі №911/525/16, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення є законним та має бути залишено без змін з урахуванням мотивувальної частини даної постанови. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ФУД СТАНДАРТ" - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 11.04.2016 у справі № 911/525/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук