ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2016р. Справа№ 914/1537/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Трускавецького В.П.,

при секретарі судового засідання Корчинському О.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейсіпі Україна», м. Київ,
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», м. Львів,
про: стягнення 1.667.939,39 грн. основного боргу, 704.600,06 грн. пені, 182.115,09 грн. інфляційних втрат та 46.964,09 грн. трьох процентів річних.
Представники:
позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність від 05.05.2016 р.),
відповідача:ОСОБА_2 представник (довіреність від 15.07.2015 р).

Присутнім представникам учасників судового процесу права і обовязки, передбачені ст.ст.20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), розяснено. Заяв про відвід суду не поступало. Клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу учасниками судового процесу заявлено не було.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейсіпі Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» про стягнення 1.667.939,39 грн. основного боргу, 704.600,06 грн. пені, 182.115,09 грн. інфляційних втрат та 46.964,09 грн. трьох процентів річних. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.06.2016 р. порушено провадження у справі, позовну заяву прийнято до розгляду, справу призначено до судового розгляду на 06.07.2016 р. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.07.2016 р. розгляд справи відкладено на 28.07.2016 р. В судовому засіданні 28.07.2016 р. оголошено перерву до 03.08.2016 р. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.08.2016 р. В судовому засіданні 17.08.2016 р. оголошено перерву до 18.08.2016 р.

Рух справи відображено у попередніх ухвалах та протокол суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення умов договору на поставку рідкого низькотемпературного двоокису вуглецю №АСР/001/D//2011 від 20.12.2011 р. не оплатив у повному обсязі вартості переданого товару, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1.667.939,39 грн., що підтверджується видатковими накладними за період з 10.06.2015 р. по 09.02.2016 р. Крім того, відповідачу нараховано 46.964,09 грн. три проценти річних, 182.115,09 грн. інфляційних втрат, 704.600,06 грн. пені.

06 липня 2016 року за вх.№3498/16 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (том 2, а.с. а.с. 2-3), якою він просить стягнути з відповідача 1.796.952,70 грн. заборгованості по оплаті за поставку товару, 704.600,06 грн. пені, 605.974,29 грн. інфляційних втрат та 85.580,35 грн. трьох процентів річних. Вказані вимоги за заявою щодо основної суми боргу обґрунтовує видатковою накладною №286 від 20.05.2016 р. на суму 129.013,31 грн. Вимоги за заявою щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат обґрунтовує наступним. Для застосування відповідальності передбаченої статтею 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Відтак позивач застосувавши зазначені положення, нараховує інфляційні втрати та три проценти річних за неналежне виконання грошових зобовязань за поставками у період з 05.07.2013 р. по 31.05.2015 р.

16 серпня 2016 року до суду за вх.№4097/16 від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог ( том 6 а.с. 2). Поданою заявою позивач повідомляє, що відповідачем сплачено основний борг у розмірі 1.796.952,70 грн., відтак просить стягнути з відповідача 704.600,06 грн. пені, 605.974,29 грн. інфляційних втрат та 85.580,35 грн. трьох процентів річних.

06 липня 2016 року до суду за вх.№28643/16 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ( том 1 а.с. а.с. 224-226). У поданому відзиві відповідач заперечує позовні вимоги та вважає, що такі не підлягають до задоволення з огляду на таке. Поставлений товар на суму 1.796.952,70 грн. є оплачений в повному обсязі. Згідно з платіжним дорученням №304 від 04.07.2016 р. долученим до матеріалів справи. Щодо стягнення пені повідомляє наступне. Розрахунок позивача щодо нарахування пені є невірним, адже при здійсненні такого розрахунку ним не враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та положення ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України. Згідно з власним розрахунком до стягнення підлягає 677.728,15 грн. пені. Щодо обрахованої відповідачем суми пені зазначає, що зазначений розмір пені є надмірно великим та просить суд застосувати норми статті 233 Господарського кодексу України та зменшити суму нарахованої пені на 542.182,52 грн., що становить 80% від суми, яка підлягає стягненню. Відтак, відповідач просить припинити провадження у справі в частині стягнення 1.667.939,39 грн. заборгованості по поставці, та відмовити позивачу в частині стягнення пені в суму 542.182,52 грн.

25 липня 2016 року до суду за вх.№31306/16 від відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог (том 2 а.с. а.с. 158-159). У поданому відзиві повідомив таке. Подана позивачем заява про збільшення позовних вимог надійшла до суду 06.07.2016 р. Згідно з цією заявою позивач збільшив заявлений розмір основного боргу на суму 129.013,31 грн. Щодо зазначеного збільшення, відповідач зазначає, що у цій частині позивачу слід відмовити за безпідставністю, адже основний борг сплачено до подання такої заяви на розгляд суду. Щодо вимог позивача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат повідомляє наступне. Зазначені вимоги не підлягають задоволенню через те, що такі є невірно нараховані, адже при розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних за вказаний період позивачем не вірно використано суми на які нараховуються штрафні санкції. Тому відповідач просить припинити провадження у справі в частині стягнення 1.667.939,39 грн. заборгованості по поставці, відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення 129.013,31 грн. заборгованості по поставці, відмовити в частині стягнення пені на суму 596.054,43 грн., відмовити в частині стягнення інфляційних втрат на суму 445.541,84 грн. та відмовити в частині стягнення трьох процентів річних на суму 38.616,26 грн.

17 серпня 2016 року до суду за вх.№33724/16 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на заяву про збільшення позовних вимог (том 6 а.с. а.с. 3-4). Поданими письмовими пояснення відповідач зазначає, що перерахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснено позивачем в супереч вимогам закону. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із первинного позову сума боргу визначалася із врахуванням наступних поставок по таких видаткових накладних: № 243 від 10.06.2015 р., № 264 від 15.06.2015 р., № 278 від 20.06.2015 р., № 281 від 22.06.2015 р., № 298 від 27.06.2015 р., № 305 від 29.06.2015 р.,№ 347 від 09.07.2015 р., № 352 від 11.07.2015 р., № 380 від 23.07.2015 р„ № 389 від 28.07.2015 р., № 393 від 29.07.2015 р., № 397 від 31.07.2015 р., № 413 від 06.08.2015 р., № 437 від 12.08.2015 р., № 444 від 14.08.2015 р., № 450 від 17.08.2015 р., № 459 від 20.08.2015 р., № 469 від 25.08.2015 р., № 477 від 28.08.2015 р., № 486 від 01.09.2015 р., № 494 від 03.09.2015 р., № 510 від 09.09.2015 р., № 557 від 26.09.2015 р., № 562 від 29.09.2015 р., № 567 від 01.10.2015 р., № 569 від 02.10.2015 р., № 573 від 05.10.2015 р., № 582 від 07.10.2015 р., № 592 від 12.10.2015 р., № 604 від 26.10.2015 р., № 607 від 28.10.2015 р., №612 від 30.10.2015 р., №613 від 02.11.2015 р., № 620 від 04.11.2015 р., № 621 від 06.11.2015 р. № 622 від 08.11.2015 р., №634 від 11.11.2015 р., № 674 від 09.12.2015 р., № 685 від 17.12.2015 р., № 698 від 28.12.2015 р., №1 від 04.01.2016 р., № 33 від 27.01.2016 р., № 35 від 29.01.2016 р., № 47 від 07.02.2016 р., № 60 від 09.02.2016 р.

Однак позивач при здійснив розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних не використовував сум поставок відображених у зазначених видаткових накладних, а використав інші видаткові накладні, а відтак і суми поставок за період 2013 2015 роки.

Враховуючи наведене, позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій змінено і підставу позову, і предмет позову. Так, відповідач посилаючись на п. 3.12. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначає, що одночасна зміна і предмета, і підстави позову не допускається. У разі подання такої заяви, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви, і приєднавши її до матеріалів справи розглядати по суті раніше заявлені позовні вимоги.

18 серпня 2016 року до суду за вх.№33790/16 від відповідача надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог ( том 6 а.с. 8), яким відповідач додатково заперечив про можливість розгляду у даному судовому процесі питання стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відносно заборгованості по будь-яких поставках, окрім тих, які заявлені в позовній заяві.

В судове засідання представник позивача зявився, вимоги за заявою про уточнення позовних вимог підтримав, просив стягнути з відповідача 704.600,06 грн. пені, 605.974,29 грн. інфляційних втрат та 85.580,35 грн. трьох процентів річних.

В судове засідання представник відповідача зявився, проти позову заперечив з підстав, наведених у поданих відзивах та письмових поясненнях.

Щодо заяв позивача про збільшення позовних вимог та уточнення позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Так, позивачем реалізовано зазначене право, та подано до суду 06.07.2016 року заяву про збільшення позовних вимог. Суд розглянувши вказану заяву зазначає, що така заява не є заявою про збільшення позовних вимог, адже спрямована на одночасну зміну і предмета, і підстави позову, що випливає зі змісту заяви.

У постанові Пленуму Вищого Господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у підпунктах 4, 5 пункту 3.12. зазначено, зокрема, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Суд зазначає позивачу, що у поданій заяві вх.№3498/16 від 06.07.2016 р. про збільшення позовних вимог ним одночасно змінено і предмет позову, і підставу позову. Вказане випливає з того, що позивач звертаючись до суду з такою заявою просить стягнути заборгованість з поставки за видатковою накладною №286 від 20.05.2016 р. на суму 129.013,31 грн., про стягнення за якою не звертався при поданні позову. Крім того, додатково просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних нараховані за неналежне виконання грошових зобовязань у період з 2013 р. по 2015 р. за поставками, які не були предметом цього спору, і за інший період. Відтак, свої вимоги обґрунтовує іншими обставинами, які не стосуються предмету спору, та на яких не ґрунтуються первісні позовні вимоги.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку. (підпункт 6 пункту 3.12. постанова Пленуму Вищого Господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Відтак, беручи до уваги наведене, суд відмовляє в задоволенні такої заяви про збільшення позовних вимог, та приєднавши її до матеріалів справи вважає за необхідне розглядати раніше заявлені позовні вимоги, зазначені у позовній заяві.

Щодо поданої позивачем заяви про уточнення позовних вимог, яка за своєю суттю є заявою про зменшення позовних вимог за заявою про збільшення позовних вимог, суд зазначає наступне. Враховуючи відмову в задоволенні заяви про збільшення позовних вимог, суд не приймає заяву про уточнення позовних вимог до розгляду, адже вимоги за такою заявою стосуються заяви про збільшення позовних вимог в задоволенні якої судом відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Між сторонами у справі був укладений договір про поставку рідкого низькотемпературного двоокису вуглецю №АСР/001/D//2011 від 20.12.2011 р. (надалі Договір) ( том 1 а.с. а.с. 15-18). За умовами цього Договору постачальник (позивач у справі) здійснює регулярне постачання покупцеві (відповідач у справі) рідкого двоокису вуглецю (надалі товар) у партіях, а покупець здійснює його прийом та своєчасну оплату на умовах цього договору.

Відповідно до п. 6.4. Договору Покупець здійснює оплату за поставлену партію Товару на банківський рахунок Постачальника протягом 30-ти календарних днів після поставки згідно рахунку-фактури.

На виконання умов Договору у період з 10 червня 2015 року по 09 лютого 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 4.045.196,51 грн. Зазначене підтверджується видатковими накладними: № 243 від 10.06.2015 р. на суму 89.163,28 грн., № 264 від 15.06.2015 р. на суму 86.830,61 грн., № 278 від 20.06.2015 р. на суму 85.108,32 грн., № 281 від 22.06.2015 р. на суму 85.371,22 грн., № 298 від 27.06.2015 р. на суму 82.697,69 грн., № 305 від 29.06.2015 р. на суму 88.336,16 грн., № 347 від 09.07.2015 р. на суму 85.724,18 грн., № 352 від 11.07.2015 р. на суму 83.783,83 грн., № 380 від 23.07.2015 р. на суму 87.247,82 грн., № 389 від 28.07.2015 р. на суму 93.609,07 грн., № 393 від 29.07.2015 р. 94.294,55 грн., № 397 від 31.07.2015 р. на суму 91.218,59 грн., № 413 від 06.08.2015 р. на суму 90.929,22 грн., № 437 від 12.08.2015 р. на суму 88.120,03 грн., № 444 від 14.08.2015 р. на суму 91.637,08 грн., № 450 від 17.08.2015 р. на суму 83.827,78 грн., № 459 від 20.08.2015 р. на суму 94.799,59 грн., № 469 від 25.08.2015 р. на суму 84.737,75 грн., № 477 від 28.08.2015 р. на суму 91.675,94 грн., № 486 від 01.09.2015 р. на суму 91.455,80 грн., № 494 від 03.09.2015 р. на суму 92.516,80 грн., № 510 від 09.09.2015 р. на суму 98.493,11 грн., № 557 від 26.09.2015 р. на суму 87.361,28 грн., № 562 від 29.09.2015 р. на суму 88.056,80 грн., № 567 від 01.10.2015 р. на суму 87.334,80 грн., № 569 від 02.10.2015 р. на суму 87.501,67 грн., № 573 від 05.10.2015 р. на суму 90.665,06 грн., № 582 від 07.10.2015 р. на суму 87.676,75 грн., № 592 від 12.10.2015 р. на суму 84.440,62 грн., № 604 від 26.10.2015 р. на суму 82.872,00 грн., № 607 від 28.10.2015 р. 93.054,36 грн., №612 від 30.10.2015 р. на суму 96.469,54 грн., №613 від 02.11.2015 р. на суму 94.197,00 грн., № 620 від 04.11.2015 р. на суму 93.179,69 грн., № 621 від 06.11.2015 р. на суму 77.248,40 грн., № 622 від 08.11.2015 р. на суму 92.799,73 грн., №634 від 11.11.2015 р. на суму 88.098,34 грн., № 674 від 09.12.2015 р. на суму 89.122,97 грн., № 685 від 17.12.2015 р. на суму 90.719,22 грн., № 698 від 28.12.2015 р. на суму 86.374,25 грн., №1 від 04.01.2016 р. на суму 103.004,18 грн., № 33 від 27.01.2016 р. на суму 109.068,38 грн., № 35 від 29.01.2016 р. на суму 108.502,03 грн., № 47 від 07.02.2016 р. на суму 56.824,78 грн., № 60 від 09.02.2016 р. на суму 109.046,24 грн.

Свої зобовязання з оплати за отриманий товар відповідач виконав частково, що підтверджується банківськими виписками позивача, долученими до матеріалів справи (том 1 а.с. а.с. 175-217). Як наслідок у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 1.667.939,39 грн.

Вказані вище обставини підтверджуються підписаними сторонами та скріпленими печатками підприємств Актами звіряння взаєморозрахунків за період 2015 року, за лютий 2016 року та за квітень 2016 року (том 1 а.с. а.с. 36-39).

З метою позасудового врегулювання спору позивачем скеровано відповідачу претензії №3 від 18.02.2015 р. та №6 від 21.04.2016 р. про оплату вартості поставленого товару за Договором, докази скерування долучено до матеріалів справи.

Відповідачем відповіді на вказані претензії позивачу не направлено, доказів оплати боргу не надано.

06 червня 2016 року позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 1.667.939,39 грн. заборгованості з поставки товару, 46.964,09 грн. трьох процентів річних, 182.115,09 грн. інфляційних втрат, 704.600,06 грн. пені.

Відповідач у процесі розгляду спору подав суду докази сплати основної суми боргу, зокрема, поставлений товар на суму 1.796.952,70 грн. є оплачений в повному обсязі, згідно з платіжним дорученням №304 від 04.07.2016 р. долученим до матеріалів справи ( том 1 а.с. 234). Даний факт підтверджено представниками позивача у судовому засіданні.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу поставки товару на підставі Договору в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 6.4 Договору покупець здійснює оплату за поставлену партію товару на банківський рахунок постачальника протягом 30-ти календарних днів після поставки згідно з рахунком-фактури.

В силу статті 610, частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, судом встановлено, що позивачем виконано зобовязання за умовами Договору, а відповідачем їх прийнято. Кореспондуючий обов'язок з оплати переданого товару відповідач не виконав у повному обсязі. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості є обгрунтованими та підлягають до задоволення у сумі 1.667.939,39 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 06.06.2016 р., проте як встановлено під час розгляду справи, основну заборгованість з поставки товару відповідачем сплачено 04.07.2016 р., на підтвердження чого до матеріалів справи долучено платіжне доручення №304 на суму 1.796.952,70 грн. Факт оплати боргу підтверджує і сам позивач у заяві від 16.08.2016 про зменшення позовних вимог вх.№4097/16.

Відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань ( п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Враховуючи наведене, у звязку з тим, що відповідачем сплачено основний борг, а позивачем підтверджено вказані обставини, суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення 1.667.939,39 грн. заборгованості з поставки товару підлягає припиненню, у звязку з відсутністю предмета спору.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При перевірці розрахунків позивача щодо стягнення 46.964,09 грн. трьох процентів річних та 182.115,09 грн. інфляційних втрат, суд керувався положеннями ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, розясненнями, наданими у постанові Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» та листі Верховного суду України від 03.04.1997 р. №62-97р.

Відтак, здійснивши перерахунок заявлених позивачем сум інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд зазначає, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають до задоволення частково в розмірі 166.345,39 грн. інфляційних втрат та 46.518,12 грн. трьох процентів річних. Розрахунки зазначених сум долучено судом до матеріалів справи.

Відповідно до вимог статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частинами першою і третьою статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору у випадку прострочення терміну оплати за товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом періоду існування заборгованості від суми простроченої оплати за кожен день такого прострочення.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Частиною пятою статті 254 Цивільного кодексу України встановлено, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Суд перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення 704.600,06 грн. пені зазначає, що такий здійснено не вірно. При здійсненні розрахунку позивачем не було враховано положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, положень ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України та розяснень, наданих у постанові Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Так, суд здійснивши власний розрахунок пені, зазначає, що вимоги позивача щодо стягнення 704.600,06 грн. пені, є частково обґрунтованими, та підлягають до задоволення в розмірі 681.332,37 грн. Розрахунок пені здійснений судом, долучено на матеріалів справи.

Відповідач у поданому до суду 06.07.2016 р. відзиві просить застосувати норми статті 233 ГК України та зменшити суму самостійно нарахованої пені на 542.182,52 грн., що становить 80% від суми, яка згідно з власним розрахунком становить 677.728,15 грн. Зазначене клопотання обґрунтовує тим, що сума пені заявлена позивачем є надмірно великою, оскільки відповідачем добровільно сплачено основну заборгованість в повному розмірі. Крім того, зазначає, що відповідач знаходиться в скрутному матеріальному становищі, що підтверджується звітом про фінансові результаті за 2015 рік. Також, своє клопотання відповідач мотивував тим, що протягом грудня 2015 січня 2016 року у нього були заблоковані рахунки, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобовязань. Тому, враховуючи наведене, просить зменшити заявлену позивачем до стягнення суму пені на 80%, враховуючи майновий стан відповідача, добровільну сплату боргу після порушення провадження у справі, а також винятковість даного випадку та те, що належні до стягнення штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Суд розглянувши подане відповідачем клопотання про зменшення заявленої позивачем до стягнення пені на 80% зазначає наступне. Позивач поставив відповідачу у період з 10 червня 2015 року по 09 лютого 2016 року товар на загальну суму 4.045.196,51 грн. Станом на момент подання позову 06.06.2016 р. у відповідача був наявний борг перед позивачем в загальному розмірі 1.667.939,39 грн., що у процентному співвідношенні до загальної суми поставки складає 41,2 %. Зобовязання з оплати відповідач виконав лише на 58,8%, тобто оплатив лише більшу частину поставки.

З долучених до матеріалів справи Актів звіряння взаєморозрахунків підписаних та скріплених печатками сторін за період 2015 рік, за лютий 2016 року, за квітень 2016 року вбачається, що відповідач взяті на себе зобовязання з оплати за отриманий товар проводить не вчасно та не в повному обсязі.

З метою позасудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензіями №3 від 18.02.2015 р. та №6 від 21.04.2016 р. про оплату вартості поставленого товару за Договором. Відповідач відповіді на вказані претензії позивачу не надав.

З наведеного вбачається, що прострочення зобовязання з оплати у відповідача виникло у значному розмірі. Суд оцінюючи даний випадок, вважає, що такий не є винятковим, адже між контрагентами існують триваючі відносини з поставки, за якими відповідач неодноразово здійснював прострочення з оплати за отриманий товар. На претензії позивача відповідач не відповідав, що вказує на те, що відповідач не добросовісно здійснює свої зобовязання.

Щодо причин невиконання, або неналежного виконання відповідачем зазначено, що за 2015 рік збитки підприємства складають 34,894 млн. гривень.

Відповідно до частини першої статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку..

Так, відповідач здійснює свою діяльність на власний ризик, самостійно укладає ті чи інші договори, та бере на себе обовязки виконувати їх. За неналежне виконання зобовязань настає відповідальність передбачена законом. Відтак, суд приходить до висновку, що пеня у розмірі 681.332,37 грн. яка підлягає стягненню з відповідача не може бути зменшена враховуючи недобросовісну поведінку сторони відповідача, а також те. що зазначений розмір пені, який підлягає стягненню, не є надмірно великим, порівняно з збитками кредитора, які на момент звернення до суду перевищували розмір пені більше ніж у два рази. Також потрібно враховувати й те, що такий випадок не є винятковим, адже відповідач неодноразово здійснював прострочення з оплати за отриманий товар згідно з договором. Крім того, суд приймаючи таке рішення, бере до уваги те, що зобовязання за договором було виконано лише на 58,8%. Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку, що клопотання відповідача про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню на 80% є необгрунтоване та таке, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем частково спростовано доводи позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі.

Судові витрати на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.Відтак, стягненню з відповідача підлягає 13.412,94 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено 39.024,29 грн. судового збору, що підтверджено платіжним дорученням №852 від 02.06.2016 р. У звязку з тим, що провадження у справі підлягає припиненню в частині стягнення 1.667.939,39 грн. заборгованості, судовий збір в розмірі 25.019,09 грн. може бути повернуто позивачу відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір». За подання заяви про збільшення позовних вимог позивач сплатив 8.872,33 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1009 від 30.06.2016 р. Аналогічно, судовий збір в розмірі 8.872,33 грн. може бути повернуто позивачу відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене, керуючись статтями 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення 1.667.939,39 грн. заборгованості припинити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» (адреса: вулиця Джорджа Вашингтона, будинок 10, місто Львів, Львівська область, 79032; ідентифікаційний код 31978272) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейсіпі Україна» (адреса: АДРЕСА_1, 04213; ідентифікаційний код 36993740) 681.332,37 грн. пені, 166.345,39 грн. інфляційних втрат, 46.518,12 грн. три проценти річних та 13.412,94 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 серпня 2016 року.

Суддя Трускавецький В.П.