ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа № 921/129/16-г/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" б/н від 12.05.2016 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 19.04.2016 року

у справі № 921/129/16-г/17

за позовом: Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів", м.Радивилів Рівненської області

до відповідача: приватного підприємства "Бекерай", м. Кременець Тернопільської області

про cтягнення 110456,76грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність б/н та б/д)

від відповідача : не зявився

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2016р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Давид Л.Л., Плотніцький Б.Д. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У звязку з перебуванням суддів членів колегії Давид Л.Л. та Плотніцького Б.Д. у відпустці, розпорядженням керівника апарату суду № 521 від 22.08.2016 року проведено автоматичну заміну складу колегії суддів, згідно якої замість суддів Давид Л.Л. та Плотніцького Б.Д. у склад колегії введено суддів Михалюк О.В. та Орищин Г.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2016р. у справі № 921/129/16-г/17 (суддя Андрусик Н.О.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Приватного підприємства "Бекерай" 40800 грн. 40 коп. заборгованості за поставлений товар, 16442 грн. 56 коп. інфляційних нарахувань, 1284 грн. 37 коп. 3% річних, 19966 грн. 77 коп. пені та 1177 грн. 98 коп. в повернення сплаченого судового збору на користь Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів"; в решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконав зобовязання за Договором № 25 постачання товару від 24.01.2013 року, Договором № 18 постачання товару від 22.01.2014 року та Договором № 01 постачання товару від 05.01.2015 року, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої згідно укладених між сторонами Договорів нараховані інфляційні втрати, пеня та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 12.05.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2016р. у справі № 921/129/16-г/17 скасувати та прийняти нове рішення яким задоволити позов, оскільки вважає, що рішення прийняте на підставі неповно досліджених доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що місцевим господарським судом не прийнято до уваги наявні в матеріалах справи докази порушення відповідачем зобовязань за Договорами поставки борошна та докази визнання відповідачем суми основного боргу, зокрема, лист № 33 від 15.03.2015 року та Акт взаємозвірки розрахунків станом на 19.11.2015 року.

Скаржник вважає, що господарський суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги товарно-транспортних накладних № РН-4-250013 від 25.04.2014 року на суму 8 142,75 грн.; № РН-5-080004 від 08.05.2014 року на суму 12 899,25 грн.; № РН-130007 від 19.06.2014 року на суму 2 376,00 грн.

Крім цього, апелянт звертає увагу на те, що зазначене у вищевказаних товарно-транспортних накладних борошно відпущене ПП «Бекерай», одержане та повністю оплачене. Більше того, як зазначає далі скаржник, станом на 19.06.2014 року ПП «Бекерай» провело передплату і кредитове сальдо на 20.06.2014 року складало 94 426,50 грн., що підтверджувало виконання відповідачем договорів поставки на майбутнє.

Відповідач, наданим ст. 96 ГПК України правом не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 23.08.2016р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 30.08.2016 року.

Позивач та відповідач участі уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 року та підписом уповноваженого представника позивача на повідомленні Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 року про відкладення розгляду справи.

Враховуючи ту обставину, що сторони належним чином були повідомлені про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників учасників судового процесу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, враховуючи пояснення представника позивача у попередньому судовому засіданні, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2016р. у справі № 921/129/16-г/17 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 24 січня 2013 року між Державним підприємством "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України (Постачальник) та Приватним підприємством "Бекерай" (Покупець) укладено Договір № 25 постачання товару (надалі Договір № 25) (а.с. 20), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати, а Покупець прийняти і своєчасно оплатити борошно, в подальшому Товар, в кількості та асортименті, згідно заявки, погодженої сторонами (п. 1.1. Договору № 25).

Обовязки Постачальника і Покупця по поставці-прийманні товару виникають тільки на основі взаємопогодженого замовлення (п. 2.2. Договору № 25). В замовленні обумовлюються асортимент, кількість товару, його ціна, термін доставки (п. 2.3. Договору № 25).

Відповідно до п. 2.4. Договору № 25 ціна на товар, вказаний в накладній, відповідає ціні на момент відвантаження.

Пунктом 2.8. Договору № 25 сторони погодили, що після підписання обома сторонами накладної про приймання-передачу товару претензії щодо кількості товару виключаються. Претензії по якості товару приймаються Постачальником протягом семи календарних днів з моменту отримання товару Покупцем за наявності акту приймання, складеного за участю представника Постачальника.

Згідно з п. 3.1. Договору № 25 Покупець здійснює попередню оплату товару шляхом внесення відповідної суми коштів на банківський рахунок Продавця.

Датою оплати товару визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок Постачальника або в касу Постачальника (п. 3.3. Договору № 25).

У відповідності до п. 3.5. Договору № 25 у разі прострочення оплати товару Постачальник має право вимагати від Покупця оплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції у встановленому Держкомстатистики розмірі, що нараховуються на прострочену суму за кожен день прострочки.

Згідно з п. 4.2. Договору № 25 у випадку порушення строків розрахунку згідно п. 3.1. Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми платежу.

Пунктом 7.1. Договору № 25 передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013 року, але в будь якому випадку до моменту повного і належного його виконання.

Документальними доказами у справі встановлено, що 22 січня 2014 року між Державним підприємством "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України (Постачальник) та Приватним підприємством "Бекерай" (Покупець) укладено Договір № 18 постачання товару (надалі Договір № 18) (а.с. 21), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати, а Покупець прийняти і своєчасно оплатити борошно, в подальшому Товар, в кількості та асортименті, згідно заявки, погодженої сторонами (п. 1.1. Договору № 18).

Обовязки Постачальника і Покупця по поставці-прийманні товару виникають тільки на основі взаємопогодженого замовлення (п. 2.2. Договору № 18). В замовленні обумовлюються асортимент, кількість товару, його ціна, термін доставки (п. 2.3. Договору № 18).

Відповідно до п. 2.4. Договору № 18 ціна на товар, вказаний в накладній, відповідає ціні на момент відвантаження.

Пунктом 2.8. Договору № 18 сторони погодили, що після підписання обома сторонами накладної про приймання-передачу товару претензії щодо кількості товару виключаються. Претензії по якості товару приймаються Постачальником протягом семи календарних днів з моменту отримання товару Покупцем за наявності акту приймання, складеного за участю представника Постачальника.

Згідно з п. 3.1. Договору № 18 Покупець здійснює оплату товару: 50% по факту постачання, 50 % протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару шляхом внесення відповідної суми коштів на банківський рахунок Продавця.

Датою оплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок Постачальника або в касу Постачальника (п. 3.3. Договору № 18).

У відповідності до п. 3.5. Договору № 18 у разі прострочення оплати товару Постачальник має право вимагати від Покупця оплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції у встановленому Держкомстатистики розмірі, що нараховуються на прострочену суму за кожен день прострочки.

Згідно з п. 4.2. Договору № 18 у випадку порушення строків розрахунку згідно п. 3.1. Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми платежу.

Пунктом 7.1. Договору № 18 передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014 року, але в будь якому випадку до моменту повного і належного його виконання.

Також, з матеріалів справи встановлено, що 05 січня 2015 року між Державним підприємством "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" (Постачальник) та Приватним підприємством "Бекерай" (Покупець) укладено Договір № 01 постачання товару (надалі Договір № 01) (а.с. 22), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати, а Покупець прийняти і своєчасно оплатити борошно, в подальшому Товар, в кількості та асортименті, згідно заявки, погодженої сторонами (п. 1.1. Договору № 01).

Обовязки Постачальника і Покупця по поставці-прийманні товару виникають тільки на основі взаємопогодженого замовлення (п. 2.2. Договору № 01). В замовленні обумовлюються асортимент, кількість товару, його ціна, термін доставки (п. 2.3. Договору № 01).

Відповідно до п. 2.4. Договору № 01 ціна на товар, вказаний в накладній, відповідає ціні на момент відвантаження.

Пунктом 2.8. Договору № 01 сторони погодили, що після підписання обома сторонами накладної про приймання-передачу товару претензії щодо кількості товару виключаються. Претензії по якості товару приймаються Постачальником протягом семи календарних днів з моменту отримання товару Покупцем за наявності акту приймання, складеного за участю представника Постачальника.

Згідно з п. 3.1. Договору № 01 Покупець зобовязується оплачувати вартість товару на протязі 7 (семи) календарних днів з моменту отримання товару шляхом внесення відповідної суми коштів на банківський рахунок Продавця.

Датою оплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок Постачальника або в касу Постачальника (п. 3.3. Договору № 01).

У відповідності до п. 3.5. Договору № 01 у разі прострочення оплати товару Постачальник має право вимагати від Покупця оплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції у встановленому Держкомстатистики розмірі, що нараховуються на прострочену суму за кожен день прострочки.

Згідно з п. 4.2. Договору № 01 у випадку порушення строків розрахунку згідно п. 3.1. Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми платежу.

Пунктом 7.1. Договору № 01 передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року, але в будь якому випадку до моменту повного і належного його виконання.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов вищезазначених Договорів, Державним підприємством "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" (Постачальником) було поставлено Приватному підприємству "Бекерай" (Покупцеві) товар (борошно), що підтверджується товарно-транспортними накладними №РН-1-240001 від 24.01.2014р. на суму 19980 грн., №РН-2-270007 від 27.02.2014р. на суму 20979 грн., №РН-4-010012 від 01.04.2014р. на суму 22981 грн., №РН-4-250013 від 25.04.2014р. на суму 8142,75 грн., №РН-5-050004 від 05.05.2014р. на суму 7800 грн., №РН-5-070005 від 07.05.2014р. на суму 39630 грн., №РН-5-080004 від 08.05.2014р. на суму 24475,50 грн., №РН-5-080004 від 08.05.2014р. на суму 12899,25 грн., №РН-5-080003 від 08.05.2014р. на суму 39630 грн., №РН-6-040001 від 04.06.2014р. на суму 38130 грн., №РН-6-040002 від 04.06.2014р. на суму 35930 грн., №РН-6-130005 від 13.06.2014р. на суму 38130 грн., №РН-6-130006 від 13.06.2014р. на суму 35930 грн., №РН-6-130007 від 19.06.2014р. на суму 2376 грн., №РН-7-080005 від 08.07.2014р. на суму 38650 грн., №РН-7-080006 від 08.07.2014р. на суму 38650 грн., №РН-11-11004 від 11.11.2014р. на суму 26773,20 грн., №РН-12-01001 від 01.12.2014р. на суму 26773,20 грн., №РН-12-01002 від 01.12.2014р. на суму 38100 грн., №РН-12-16011 від 16.12.2014р. на суму 47760 грн., №РН-12-16012 від 16.12.2014р. на суму 21892,50 грн.; №РН-1-050001 від 05.01.2015р. на суму 44800 грн., №РН-1-050002 від 05.01.2015р. на суму 38950 грн., №РН-1-160005 від 16.01.2015р. на суму 86600 грн.

Таким чином, Постачальник поставив Покупцеві товар на загальну суму 731 186,90 грн., та як зясовано судом першої інстанції факт отримання товару відповідачем не заперечено.

Поряд з цим встановлено, що Покупець в порушення вимог чинного законодавства України, п. 3.1. Договорів поставки в строк, зазначений в договорах не здійснив повністю оплати вартості отриманого борошна, сплативши лише 666 968,50 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень: №819 від 27.01.2014р. на суму 9000 грн., №860 від 14.02.2014р. на суму 9500 грн., №76 від 27.02.2014р. на суму 11976 грн., №105 від 13.03.2014р. на суму 6000 грн., №976 від 13.03.2014р. на суму 4489 грн., №147 від 02.04.2014р. на суму 10489,50 грн., №1106 від 22.04.2014р. на суму 5000 грн., №1105 від 22.04.2014р. на суму 12484 грн., №1177 від 06.05.2014р. на суму 39000 грн., №1186 від 12.05.2014р. на суму 39630 грн., №1187 від 13.05.2014р. на суму 14000 грн., №1203 від 14.05.2014р. на суму 5000 грн., №1229 від 20.05.2014р. на суму 10000 грн., №1293 від 10.06.2014р. на суму 10000 грн., №1298 від 11.06.2014р. на суму 10000 грн., №1317 від 13.06.2014р. на суму 10000 грн., №1323 від 16.06.2014р. на суму 15000 грн., №257 від 17.06.2014р. на суму 9900 грн., №1333 від 18.06.2014р. на суму 15000 грн., №1340 від 20.06.2014р. на суму 20000 грн., №1350 від 24.06.2014р. на суму 10000 грн., №290 від 07.04.2014р. на суму 20000 грн., №1389 від 09.07.2014р. на суму 10000 грн., №1391 від 10.07.2014р. на суму 10000 грн., №1409 від 14.07.2014р. на суму 10000 грн., №1452 від 25.07.2014р. на суму 10000 грн., №1461 від 28.07.2014р. на суму 10000 грн., №1475 від 29.07.2014р. на суму 5000 грн., №1482 від 31.07.2014р. на суму 10000 грн., №1530 від 14.08.2014р. на суму 5000 грн., №1553 від 21.08.2014р. на суму 5000 грн., №1833 від 04.11.2014р. на суму 5000 грн., №1843 від 10.11.2014р. на суму 10000 грн., №1870 від 14.11.2014р. на суму 5000 грн., №1877 від 17.11.2014р. на суму 10000 грн., №1899 від 21.11.2014р. на суму 5000 грн., №1902 від 24.11.2014р. на суму 5000 грн., №1920 від 25.11.2014р. на суму 5000 грн., №224 від 01.12.2014р. на суму 25000 грн., №244 від 08.12.2014р. на суму 10000 грн., №262 від 15.12.2014р. на суму 35000 грн., №269 від 16.12.2014р. на суму 5000 грн., №1980 від 06.01.2015р. на суму 65000 грн., №310 від 13.01.2015р. на суму 30000 грн., №2006 від 16.01.2015р. на суму 17000 грн., №2007 від 16.01.2015р. на суму 15000 грн., №2022 від 22.01.2015р. на суму 20000 грн., №367 від 10.02.2015р. на суму 5000 грн., №373 від 16.02.2015р. на суму 8000 грн., №2024 від 18.03.2015р. на суму 5000 грн., №2043 від 28.04.2015р. на суму 5000 грн., №2089 від 11.06.2015р. на суму 1000 грн., №@2PL574834 від 19.06.2015р. на суму 1000 грн., №ПН167973 від 19.08.2015р. на суму 1000 грн., №ПН142193 від 20.08.2015р. на суму 1000 грн., №ПН123203 від 26.08.2015р. на суму 1000 грн., №@2PL307895 від 28.08.2015р. на суму 500 грн.

Крім того, як зясовано в процесі розгляду спору, станом на 01 січня 2014 року за відповідачем обліковувалася заборгованість згідно Договору №25 від 22.01.2014р. в сумі 4869 грн., що відповідачем не заперечено.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач заборгованість перед позивачем не погасив, що призвело до виникнення боргу у відповідача у сумі 64 218,40 грн.

Разом з тим, заборгованість відповідача підтверджується Актами звірки взаємних розрахунків станом на 22.04.2015р. та 19.11.2015р., які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб (а.с. 100, 101).

Зясуванням доказів у справі встановлено, що у відповідь на претензію № 49/05-15 від 17.02.2015 року відповідач скерував позивачу лист № 33 від 05.03.2015 року (а.с. 95), у якому повідомив, що не відмовляється від сплати заборгованості та гарантував проведення оплати згідно графіку: до 11.03.2015р. 30000 грн., до 20.03.2015р. 25000 грн. та до 31.03.2015р. - 25016,90 грн.

При цьому, досліджуючи документальні докази у справі, колегія суддів зазначає, що запропонованого відповідачем графіку погашення заборгованості останнім не дотримано, оскільки в період з 18.03.2015 р. по 28.08.2015 р. частково перераховано кошти лише в загальній сумі 15 500 грн., про що свідчать платіжні доручення №2024 від 18.03.2015р. на суму 5000 грн., №2043 від 28.04.2015р. на суму 5000 грн., №2089 від 11.06.2015р. на суму 1000 грн., №@2PL574834 від 19.06.2015р. на суму 1000 грн., №ПН167973 від 19.08.2015р. на суму 1000 грн., №ПН142193 від 20.08.2015р. на суму 1000 грн., №ПН123203 від 26.08.2015р. на суму 1000 грн., №@2PL307895 від 28.08.2015р. на суму 500 грн.

Таким чином, предметом даного спору є вимога Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" про стягнення заборгованості у розмірі 64 218,40 грн., що виникла у результаті неналежного виконання Приватним підприємством "Бекерай" умов Договору № 25 від 24.01.2013 року, Договору №18 від 22.01.2014 року та Договору №01 від 05.01.2015 року.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарювання відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України по договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, з огляду на викладене та з врахуванням документальних доказів у справі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач неналежно виконував умови укладених між сторонами Договору № 25 від 24.01.2013 року, Договору №18 від 22.01.2014 року та Договору №01 від 05.01.2015 року.

Перевіряючи рішення місцевого господарського суду та перевіряючи доводи апеляційної скарги в їх сукупності із наявними в матеріалах справи документальними доказами, колегія суддів вважає за доцільне зазначити про основну суму заборгованості відповідача перед позивачем, яка виникла у звязку з неналежним виконання ПП «Бекерай» умов укладених між сторонами Договору № 25 від 24.01.2013 року, Договору №18 від 22.01.2014 року та Договору №01 від 05.01.2015 року.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, зокрема, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

У відповідності до абз. 1 п. 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, зокрема, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Водночас як вбачається з товарно-транспортної накладної № РН-4-250013 від 25.04.2014 року на суму 8 142,75 грн. (а.с. 29), у ній не зазначено відомостей про посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Більше того не зазначено номера та дати наказу згідно якого товарно-транспортна накладна видана. Зазначена товарно-транспортна накладна не підписана особисто та не скріплена печаткою.

Щодо товарно-транспортної накладної № РН-5-080004 від 08.05.2014 року на суму 12 899,25 грн. (а.с. 34), у ній не зазначено відомостей про посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. При цьому, покликання у товарно-транспортній накладній на те, що вантаж отримав ОСОБА_3 за дов. № 61 від 07.05.14 не може розцінюватись як підстава здійснення господарської операції, оскільки в матеріалах справи відсутня, а сторонами суду не подана Довіреність № 61 від 07.05.2014 року на отримання ОСОБА_3 борошна житнього обдирного (в тарі) в кількості 5.265т. У зазначеній накладній не зазначено номера та дати наказу згідно якого товарно-транспортна накладна видана, така не підписана особисто та не скріплена печаткою.

Що стосується товарно-транспортної накладної № РН-6-190007 від 19.06.2014 року на суму 2 376,00 грн. (а.с. 41) (суд першої інстанції та апелянт помилково вказали номер накладної № РН-6-130007, хоча дату та суму вказали вірно), слід звернути увагу на те, що у ній також не зазначено відомостей про посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. При цьому, покликання у товарно-транспортній накладній на те, що вантаж отримав ОСОБА_3 за дов. № 80 від 19.06.14 не може розцінюватись як підстава здійснення господарської операції, оскільки в матеріалах справи відсутня, а сторонами суду не подана Довіреність № 80 від 19.06.2014 року на отримання ОСОБА_3 борошна житнього обдирного (в тарі) в кількості 0,990т. Разом з тим, у зазначеній накладній не зазначено номера та дати наказу згідно якого товарно-транспортна накладна видана. Поряд з цим, наявні на товарно-транспортній накладній № РН-6-190007 від 19.06.2014 року підписи не дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оцінюючи доводи позивача, скаржника у справі, слід зазначити, що всупереч умов укладених між сторонами Договорів № 25, № 18 та № 01 в матеріалах справи відсутні, а сторонами в підтвердження своїх вимог не подані заявки, погоджені сторонами, щодо приймання-передачі борошна, обумовлення асортименту, кількості, його ціни та терміну доставки.

Таким чином, господарський суд Тернопільської області дійшов обґрунтованого висновку про те, що товарно-транспортні накладні № РН-4-250013 від 25.04.2014 року на суму 8 142,75 грн. (а.с. 29), № РН-5-080004 від 08.05.2014 року на суму 12 899,25 грн. (а.с. 34) та № РН-6-190007 від 19.06.2014 року на суму 2 376,00 грн. (загальна сума 23 418,00 грн.) не в повній мірі відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не можуть розцінюватись належними доказами саме передачі товару в натурі та прийняття його Відповідачем.

Відтак, з огляду на викладене та враховуючи належні та допустимі документальні докази, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 40 800,40 грн. (64 218,40 грн. 23 418,00 грн.) основного боргу за поставлений товар (борошно), доводи апелянта в цій частині апеляційних вимог висновку господарського суду Тернопільської області не спростовують.

Разом з тим, оцінюючи покликання скаржника на те, що місцевим господарським судом не взято до уваги Акт взаємозвірки розрахунків станом на 19.11.2015 року, колегія суддів зазначає, що Акт взаємозвірки розрахунків не є первинним документом та оцінюється судом в сукупності з іншими документальними доказами у справі.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача 19 966,77 грн. пені, 2 401,09 грн. - 3% річних, 23 543,33 грн. - інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1 284,37 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалося вище, у відповідності до п. 3.5. Договорів № 25, № 18 та № 01 у разі прострочення оплати товару Постачальник має право вимагати від Покупця оплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції у встановленому Держкомстатистики розмірі, що нараховуються на прострочену суму за кожен день прострочки.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції. Водночас, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 16 442,56 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 4.2. Договору № 25, № 18 та № 01 передбачено, що у випадку порушення строків розрахунку згідно п. 3.1. Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми платежу.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування пені та враховуючи межі заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що правомірною до стягнення є 19 966,77 грн. пені.

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2016 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2016 року у справі № 921/129/16-г/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" б/н від 12.05.2016 року без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складений 02.09.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Орищин Г.В.