РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2016Справа №910/10870/16

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик»
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Тадо»
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4
третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
провизнання зобов'язань припиненими

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаОСОБА_6 - представник
від відповідачане з'явився
від третьої особи 1не з'явився
від третьої особи 2не з'явився
від третьої особи 3Заплішна О.Д. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» та просить суд:

- визнати припиненими зобов'язання за Генеральним кредитним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012;

- визнати іпотеку за іпотечним договором №79ВКЛ-ГЕН-12-з/І від 02.07.2012 такою, що припинена;

- визнати припиненим зобов'язання за договором поруки №79ВКЛ-ГЕН-12-П від 02.07.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зобов'язання, які виникли у позивача за Генеральним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 припинилися на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Як наслідок, у зв'язку із припиненням основного зобов'язання позивач вказує на припинення зобов'язань за договорами іпотеки та поруки, укладеними з метою забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/10870/16, залучено до участі у справі третіми особами 1, 2, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Тадо» та ОСОБА_4, а також третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 за клопотанням позивача продовжено строк вирішення спору у справі №910/10870/16 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 25.08.2016.

В судове засідання, призначене на 25.08.2016, з'явилися представники позивача та третьої особи 3.

Представник позивача позов підтримав.

Відповідач проти задоволення позову заперечує. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що у відповідності до рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2016 №913 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» з 06.06.2016 по 05.06.2018 включно. Як позивач, так і ТОВ «Тадо» звернулись до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із відповідними заявами про визнання кредиторських вимог, які у випадку акцептування підлягають задоволенню у відповідній черговості, а можливість зарахування зустрічних однорідних вимог в даному випадку, за твердженням відповідача, виключається.

Треті особи 1, 2 представників в судове засідання не направили, пояснень по справі не надали, своїм правом не скористалися.

Третьою особою 3 подано письмові пояснення по справі, в яких третя особа 3 проти задоволення позову заперечує.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.11.2011 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено Договір НОМЕР_2 банківського рахунку фізичної особи-підприємця.

02.07.2012 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено генеральний кредитний договір №79ВКЛ-ГЕН-12 (надалі - Генеральний договір).

Відповідно до п.1.1 Генерального договору (в редакції додаткового договору №2 від 12.06.2015) банк встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій у розмірі 1300000,00 грн терміном на 3 роки з 02.07.2015 до 02.07.2018, в межах якого здійснюються кредитні операції в гривні за окремими договорами, договорами про надання гарантії, договорами поруки та ін., що будуть укладені в рамках цього генерального договору, далі - договори, в порядку і на умовах передбачених цим генеральним договором та договорами. При цьому, договори є невід'ємною частиною цього Генерального кредитного договору. Кредитні операції за цим генеральним договором - це операції між банком і позичальником з надання та повернення банківських кредитів відповідно до умов окремих кредитних договорів та/або зобов'язання банка (гарантія, порука, аваль, враховані векселі, зобов'язання з кредитування тощо), яке у разі його виконання спричинить фактичне перерахування кредитних коштів відповідно до умов договорів.

Метою кредитування, у відповідності до п. 1.4 Генерального договору (в редакції додаткового договору №2 від 12.06.2015) є поповнення обігових коштів.

Згідно з п. 1.5 Генерального договору (в редакції додаткового договору №2 від 12.06.2015) процентна ставка в національній валюті становить 26 % річних. Комісійні визначаються в окремих договорах.

Відповідно до п.п. 4.1 - 4.3 Генерального договору (в редакції додаткового договору №2 від 12.06.2015) за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку проценти у розмірі відповідно до п. 1.5 цього Генерального договору та/або договорами. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою і може бути змінена банком протягом строку генерального договору лише за згодою позичальника за умови підписання додаткового договору до цього генерального договору. Проценти за користування кредитом в гривні та/або іноземній валюті розраховуються за поточний календарний місяць з урахуванням фактичного періоду користування кредитом на фактичну суму заборгованості із врахуванням фактичної кількості днів у році (методом «факт/факт»). При розрахунках враховується перший день видачі кредиту і не враховується день повернення кредиту.

За змістом п.п. 4.1.1 Генерального договору (в редакції додаткового договору №3 від 15.12.2015) позичальник сплачує на користь банку наступні винагороди: комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно із розрахунку 1% річних від фактичної заборгованості за кредитом в національній валюті по офіційному курсу Національного банку України на день її сплати, на рахунок №3600.8.003.093301 у ПАТ «КБ «Хрещати», МФО 300670. Така комісійна винагорода нараховується щомісячно з урахуванням фактичного періоду користування кредитом на фактичну заборгованість за кредитом із врахуванням фактичної кількості днів у році (місяці). Сплата комісії здійснюється позичальником до останнього робочого дня місяця включно в тому ж місяці, в якому здійснюється нарахування комісії та в день повного погашення заборгованості за кредитним договором.

В рамках Генерального кредитного договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 між Банком та позивачем було укладено Кредитний договір №79ВКЛ-12 від 02.07.2012 та Кредитний договір №79ВКЛ-13-12 від 14.06.2013.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Матеріалами справи підтверджується та позивачем не заперечується факт належного виконання Банком своїх зобов'язань за Генеральним договором та надання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 кредитних коштів у межах встановленого ліміту.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

У відповідності до п. 3.1 Генерального договору (в редакції додаткового договору №2 від 12.06.2015) згідно з діючим законодавством України виконання зобов'язань позичальника за цим Генеральним договором забезпечується:

- Іпотекою нерухомого майна виробничого призначення - окремо розташованої будівлі за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1084,6 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4, заставною вартістю 3560221,00 грн;

- порукою гр. ОСОБА_4.

02.07.2012 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (іпотекодержатель), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (іпотекодавці) було укладено договір наступної іпотеки №79ВКЛ-ГЕН-12-з/1 (надалі - Договір іпотеки).

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки (в редакції договору про внесення змін №1 від 13.06.2015) іпотекодавці з метою забезпечення виконання у повному обсязі зобов'язань Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, що випливають з Генерального кредитного договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 та договорів, укладених в його межах, згідно з яким позичальник зобов'язаний повернути іпотекодержателю в строк до 02.07.2018 кредит в сумі 1300000,00 грн, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 26% річних, а у разі їх несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплатити 3% річних від простроченої суми кредиту відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, крім того сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 26% річних, а також сплатити комісії, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно з кредитним договором, передають, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з п. 2.2 Договору іпотеки (в редакції договору про внесення змін №1 від 13.06.2015) позичальник/іпотекодавець погоджується з тим, що у випадку збільшення суми кредиту та/або процентів за користування кредитом за Генеральним кредитним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 та договорами, укладеними в його межах, а також у випадку пролонгації кредитного договору, цією іпотекою забезпечують також суми, на які будуть збільшені зобов'язання за кредитним договором.

Також 02.07.2012 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (надалі - Банк), ОСОБА_4 (поручитель) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір поруки №79ВКЛ-ГЕН-12-П (надалі - Договір поруки).

Відповідно до п.1.1 Договору поруки (в редакції додаткового договору №1 від 12.06.2015) поручитель зобов'язується перед Банком нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання позичальником зобов'язань перед Банком по погашенню одержаного кредиту відповідно до умов Генерального кредитного договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012, згідно з яким позичальник зобов'язаний повернути Банку в строк до 02.07.2018 кредит в сумі 1300000,00 грн, сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 26% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплатити 3% річних від простроченої суми кредиту відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, крім того сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 26% річних, а також комісії, штрафи і пеню.

Окрім того, 21.11.2011 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тадо» було укладено Договір №3276 банківського рахунку юридичної особи, за умовами якого Банком було відкрито поточний рахунок із подальшим здійсненням його розрахунково-касового обслуговування.

Відповідно до ч.1 ст.1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

15.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тадо» (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги « 38/01 від 15.01.2016 (надалі - Договір відступлення).

Відповідно до п.п.1.1, 1.2 Договору відступлення первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і стає кредитором за договором банківського рахунку юридичної особи №3276 від 21.11.2011, укладеним між первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик». За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором банківського рахунку юридичної особи №3276 від 21.11.2011.

За змістом п. 2.3 Договору відступлення всі права та обов'язки первісного кредитора за основним договором банківського рахунку юридичної особи №3276 від 21.11.2011, переходять до нового кредитора.

У відповідності до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, виходячи із приписів ст.ст. 510-516 Цивільного кодексу України та умов Договору про відступлення права вимоги №38/01 від 15.01.2016 Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 набуто прав та обов'язків клієнта за Договором №3276 банківського рахунку юридичної особи від 21.11.2011.

З наявних в матеріалах справи банківських виписок по рахунку вбачається, що станом на 15.01.2016 (дата укладення Договору відступлення) залишок коштів на рахунку №2600.4.001.093276 Товариства з обмеженою відповідальністю «Тадо» (відкритого згідно договору №3276), становив 271053,00 грн.

Крім того, в матеріалах справи наявні банківські виписки, в яких відображено залишки коштів на розрахунковому рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рахунок НОМЕР_1), відкритого на підставі Договору НОМЕР_2 від 21.11.2011, за період з 06.01.2016 по 31.03.2016.

Для долучення до матеріалів справи позивачем надано заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.01.2016, в якій позивач вказує, що останній є клієнтом ПАТ «КБ «Хрещатик». Також у заяві зазначено про укладення 15.01.2016 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тадо» Договору про відступлення права вимоги №38/01, внаслідок якого позивач набув статусу кредитора ПАТ «КБ «Хрещатик» на суму 200000,00 грн за договором банківського рахунку №3276 від 21.11.2011. Враховуючи наведене, у тексті заяви позивач просив провести зарахування зустрічних однорідних вимог за Генеральним кредитним договором договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 та вказував, що результатом зарахування має бути припинення зустрічних зобов'язань у повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що розмір заборгованості Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за Генеральним кредитним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 та кредитними договорами, укладеними в рамках даного Генерального договору, становить 650000,00 грн. За твердженням позивача, у зв'язку із направленням на адресу Банку вищевказаної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, зобов'язання позивача за Генеральним кредитним договором договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 перед Банком припинилися в повному обсязі на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Частиною 3 ст. 203 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Фактично доводи позивача зводяться до того, що в результаті направлення заяви від 25.01.2016 було припинено грошові зобов'язання позивача перед Банком, що виникають із Генерального кредитного договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 (на суму 650000,00 грн) шляхом зарахування у відповідності до ст. 601 Цивільного кодексу України зустрічних однорідних вимог - за грошовим зобов'язанням Банку перед позивачем на суму коштів, розміщених на рахунках, відкритих на підставі Договору НОМЕР_2 (на суму 450000,00 грн) та Договору №3276 (на суму 200000,00 грн).

Суд відзначає, що форми відповідної заяви як одностороннього правочину та порядку його вчинення законодавством не передбачено. Зарахування може здійснюватись без згоди другої сторони, за заявою лише однієї сторони, тобто, для вчинення даного одностороннього правочину достатньо волевиявлення лише однієї сторони.

При цьому, моментом припинення зобов'язань сторін у такому випадку є момент вчинення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та її направлення кредитору.

Позивач стверджує, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог була направлена ним на адресу Банку 25.01.2016.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У тексті позовної заяви позивач зазначає, що підтвердженням направлення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.01.2016 є описи поштового вкладення до цінного листа, направлені через відділення поштового зв'язку.

Однак, описів вкладення, про які зазначено в позові, позивач суду не надав.

Надані позивачем копії експрес накладних кур'єрської служби не є належними та допустимими доказами направлення на адресу банку заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та інших заяв, про які зазначає позивач у позовній заяві, оскільки такі накладні не містять інформації про вміст відправлення, а також не містять відмітки про прийняття повноважним представником отримувача відповідних відправлень.

Таким чином, факту направлення на адресу Банку заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.01.2016 належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено.

Більш того, з огляду на положення ст. 601 Цивільного кодексу України зарахування можливе щодо тих вимог, строк виконання яких настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 603 Цивільного кодексу України у разі заміни кредитора зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент одержання боржником письмового повідомлення про заміну кредитора, і строк вимоги настав до його одержання або цей строк не встановлений чи визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ст.ст. 514, 515 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора.

Виходячи із приписів статей 1066, 1068 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

За змістом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Стаття 1071 Цивільного кодексу України визначає перелік підстав списання грошових коштів з рахунка клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Із аналізу наведених норм вбачається, що за договором банківського рахунка грошове зобов'язання банку перед клієнтом (власником рахунка) в межах коштів, розміщених на рахунку, може виникнути лише після направлення розпорядження клієнта на відповідну грошову суму.

Таким чином, укладення лише договору про відступлення права вимоги №38/01 від 15.01.2016 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тадо» не призвело до виникнення грошового зобов'язання Банку перед позивачем на суму коштів, розміщених на рахунку.

Так само і факт наявності коштів на розрахунковому рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, відкритому на підставі Договору НОМЕР_2 банківського рахунку фізичної особи-підприємця від 21.11.2011, без направлення розпорядження клієнта на відповідну грошову суму, не свідчить про наявність у Банку грошового зобов'язання перед позивачем на відповідну суму коштів.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 910/8058/15-г.

Належних та допустимих доказів надання направлення на адресу Банку розпоряджень щодо списання грошових коштів з рахунків, відкритих згідно Договору НОМЕР_2 та Договору №3276, позивачем також не надано, а наявні в матеріалах справи експрес накладні кур'єрської служби такими доказами не є з наведених вище причин.

Отже, наявності у відповідача станом на 25.01.2016 (дата заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог) грошового зобов'язання перед Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за договорами банківського рахунку НОМЕР_2 (на суму 450000,00 грн) та №3276 (на суму 200000,00 грн) позивачем не доведено. Відповідно і можливість зарахування таких вимог на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України виключається.

Більш того, заява про зарахування зустрічних вимог, на яку посилається позивач, датована 25.01.2016. Як свідчать наявні в матеріалах справи банківські виписки по рахунках, станом на 25.01.2016 залишок коштів на особовому рахунку №2600.4.001.093276, відкритому на підставі укладеного між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тадо» Договору №3276 від 21.11.2011, становив 10259,02 грн, що в будь-якому випадку виключало можливість здійснення зарахування зустрічних вимог на суму 200000,00 грн, як стверджує позивач.

Наведене спростовує доводи позивача про припинення зобов'язання позивача перед відповідачем за Генеральним кредитним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання припиненими зобов'язання за Генеральним кредитним договором №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про визнання іпотеки за іпотечним договором №79ВКЛ-ГЕН-12-з/І від 02.07.2012 такою, що припинена, та визнання припиненим зобов'язання за договором поруки №79ВКЛ-ГЕН-12-П суд відзначає таке.

За змістом ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

За приписами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами факту припинення основного зобов'язання (що виникає із Генерального кредитного договору №79ВКЛ-ГЕН-12 від 02.07.2012 та договорів, укладених в його межах) не доведено, вимоги позивача про визнання іпотеки за іпотечним договором №79ВКЛ-ГЕН-12-з/І від 02.07.2012 такою, що припинена, та визнання припиненим зобов'язання за договором поруки №79ВКЛ-ГЕН-12-П є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Також суд відзначає, що постановою Правління Національного банку України від 05.04.2016 № 234 було віднесено Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2016 №463 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05.04.2016 по 04.05.2016 (включно).

Постановою правління Національного банку України від 02.06.2016 № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2016 №913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку» вирішено розпочати процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» з 06.06.2016 по 05.06.2018 включно. Призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521 , 53 Закону, в тому числі з підписанням всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_8 строком на два роки з 06.06.2016 по 05.06.2018 включно.

Відповідно до п.8 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Судом враховується, що обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

В той же час в рамках заявленого позову позивач стверджує про припинення зобов'язань за Генеральним договором саме внаслідок зарахування зустрічних позовних вимог згідно заяви від 25.01.2016 і наполягає на тому, що відповідні зобов'язання припинилися з моменту направлення відповідачу відповідної заяви, тобто до початку процедури виведення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Відтак, правовідносини сторін, що склались після прийняття Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 05.04.2016 №463 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» не є предметом розгляду даної справи.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.09.2016

Суддя Ю.М. Смирнова