Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "31" серпня 2016 р. Справа № 906/274/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Ляхевич А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №775 від 21.03.2016р.,

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с.Новосілки)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" (Житомирська обл., Баранівський р-н, с.Радулин)

про стягнення 277197,43 грн. (згідно з заявою про збільшення позовних вимог за вх.№02-44/742/16 від 19.08.2016р.)

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с.Новосілки) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" (Житомирська обл., Баранівський р-н, с.Радулин) про стягнення 220660,03грн., з яких 205350,00грн. заборгованості за надані послуги сільськогосподарською технікою від 12.10.2015р., 11464,65 грн. пені, 1586,53 грн. 3% річних, 2258,85 грн. інфляційних.

Господарським судом ухвалою від 28.03.2016р. порушено провадження у справі №906/274/16, розгляд справи призначено на 10.05.2016р. та зобов'язано сторони надати суду докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, вимог ухвали суду від 28.03.2016р. не виконав, про причини неявки не повідомив, хоча про час і місце засідання суду був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача, при цьому, подав клопотання вх.№5389/16 від 10.05.2016р. про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору у відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України у зв'язку з необхідністю надання додаткових документів по справі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши клопотання позивача з метою надання відповідачу можливості реалізувати принцип змагальності, забезпечення участі в судовому засіданні та з метою повного, всебічного, об'єктивного розгляду справи, враховуючи також необхідність подання додаткових доказів, господарський суд ухвалою суду від 10.05.2016р. відклав розгляд справи на 31.05.2016р.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 25.05.2016р. по справі №906/274/16 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" від 20.05.2016р. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у зв'язку з тим, що, як встановлено судом з інформації програми бронювання систем відеоконференцзв'язку, майданчик відеоконференцзв'язку Господарського суду Вінницької області (зал ВКЗ) на дату і час призначеного у справі №906/274/16 судового засідання заброньований, а отже, в суду об'єктивно відсутня будь-яка можливість забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У зв'язку з перебуванням судді Ляхевич А.А. на лікарняному, розгляд справи №906/274/16, призначений на 31.05.2016р., не відбувся.

Зважаючи на наведені обставини, ухвалою суду від 13.06.2016р. слухання справи призначено на 04.08.2016р., з врахуванням при визначенні дати слухання запланованої відпустки судді.

01.06.2016р. на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" надійшла зустрічна позовна заява від 30.05.2016р. разом з додатками.

Господарським судом ухвалою від 04.08.2016р. по справі №906/274/16 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви; позовну заяву долучено до матеріалів справи, доводи заявника, викладені в ній, приймаються судом до уваги при розгляді справи в якості заперечень відповідача на позовну заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_2.

Також, в якості пояснень по справі приймаються судом також надані в судовому засіданні представником позивача заперечення на зустрічну позовну заяву (а.с.80-81).

В засіданні суду 04.08.2016р. представник позивача позов підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач повноважного представника в судове засідання 04.08.2016р. не направив, хоча про час і місце засідання суду повідомлявся своєчасно та належним чином.

Представник позивача подав клопотання (вх.№9453/16 від 04.08.2016р.) про відкладення розгляду справи (оголошення перерви в судовому засіданні) та продовження строку вирішення спору у відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України, у зв'язку з необхідністю виконання вимог ухвали суду щодо подання доказів частково проведених відповідачем оплат.

За наведених обставин, дослідивши матеріали справи, розглянувши клопотання представника позивача, зважаючи на невиконання позивачем вимог ухвали господарського суду та неявку представника відповідача, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, господарський суд ухвалою від 04.08.2016р. відклав розгляд справи на 31.08.2016р.

19.08.2016р. на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог (вх.№02-44/742/16, а.с.89-91) разом з додатками. Відповідно до даної заяви позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані послуги по договору в сумі 205350,00 грн., 56687,85 грн. пені, 3865,08 грн. 3% річних та 11294,50 грн. інфляційних, що загалом становить 277197,43 грн.

В засіданні суду представник позивача просив долучити до матеріалів справи виписку по рахунку та як доказ доплати судового збору квитанцію №.0.0.609194992.2 від 31.08.2016р. на суму 318,05 грн. Вказані документи долучені до матеріалів справи.

Судом приймається до уваги викладене у пункті 3.11 Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а саме, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Враховуючи викладене, господарський суд оцінює подану позивачем заяву як заяву про збільшення позовних вимог та приймає її до розгляду; розгляд справи здійснюється в межах позовних вимог згідно вказаної заяви за вх.№02-44/742/16 від 19.08.2016р.

Представник позивача в засіданні суду позов підтримав, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, при цьому, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином

У відповідності до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст.64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідач був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою Господарського суду Житомирської області від 04.08.2016, яку було надіслано на юридичну адресу відповідача рекомендованим листом, що підтверджується відповідним реєстром на відправку рекомендованої кореспонденції (а.с.100).

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п.3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 31.08.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.85 ГПК України.

Стосовно тривалості розгляду даної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006р. №3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно п.31 Рішення Європейського суду з прав людини від 1 лютого 2007 р. у справі "Макаренко проти України" суд нагадує, що "розумний" строк проваджень має визначатись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника і компетентних органів та інтерес, який мав заявник у цьому спорі.

Відповідно до п.27 Рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі "Гутка проти України" суд також частково погодився з твердженням Уряду України про те, що сторони сприяли тривалості оскаржуваного провадження. Вірним є те, що, хоча стороні в цивільній справі не можна ставити за вину використання доступних за національним законодавством засобів для захисту своїх інтересів, вона має враховувати те, що такі дії неминуче призводять до затягування відповідного провадження (згідно ухвали у справі "Малицька-Васовська проти Польщі" від 5 квітня 2001 року, №41413/98).

Зважаючи на викладене, маючи на меті забезпечити розгляд справи за результатом дослідження усіх доказів по справі в їх сукупності та вжити передбачених законом засобів для встановлення належності і допустимості доказів по справі, неодноразово для надання можливості сторонам подати відповідні докази в наступне слухання справи, призначене на іншу дату, суд дійшов висновку, що розумним для розгляду даної справи є саме строк, що мав забезпечити як реалізацію процесуальних прав сторін по справі, так і повний, всебічний, об'єктивний розгляд справи та правильне вирішення господарського спору. Сприяли тривалому часу розгляду справи також наявні об'єктивні та поважні причини, як то - перебування судді на лікарняному, внаслідок чого слухання справи переносилось, а також, запланована відпустка судді.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.10.2015р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" (замовник) укладено договір №3-10-15 про надання послуг сільськогосподарською технікою (а.с.15-16).

Відповідно до даного договору, замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по проведенню наступних сільськогосподарських робіт - збирання врожаю сільськогосподарських культур, а саме, сої на площі 271 га (п.1.1. договору).

Згідно з п.2.2. договору, виконавець зобов'язався, зокрема, надати для збирання сільськогосподарських культур зернозбиральний комбайн; забезпечити безперебійний процес надання послуг, зазначених у п.1.1. договору власною сільськогосподарською технікою та персоналом; виконувати роботи за погодженим із замовником графіком; зібрати сільськогосподарські культури на площах, наданих господарством для збирання)

Натомість, в пункті 2.1. договору, зазначено, що замовник зобов'язується забезпечити виконавця об'єктом виконання роботи (площа угідь); вести облік площ збирання. Серед іншого, встановлено, що замовник зобов'язаний своєчасно розрахуватися із виконавцем за надані виконавцем послуги (проведення збирання врожаю сільськогосподарських культур).

Відповідно до п.3.1. договору сторони погодили ціну та вартість послуг, збирання врожаю сільськогосподарських культур сої за ціною 850 грн. за га; вартість договору становить 230350 грн.

У відповідності до п.4.1. договору, за надані послуги замовник перераховує на розрахунковий рахунок виконавця грошові кошти в сумі, визначеній згідно акта приймання-передачі наданих послуг, протягом десяти днів з дати підписання акта.

Згідно з п.5.3. договору, в разі порушення замовником строків оплати виконаних робіт перед виконавцем у відповідності до акта виконаних робіт нараховується пеня згідно подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки.

Відповідно до п.7.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даною угодою.

Слід зазначити, що у відповідності до доводів відповідача, викладених в зустрічній позовній заяві (оцінюється судом як пояснення по справі, а.с.49-50), відповідач стверджував про недійсність вищевказаного договору, пославшись на те, що колишній директор ТОВ "Біріт імені Шевченка" ОСОБА_3 не мав права укладати спірний договір, оскільки засновник підприємства ТОВ "Біріт імені Шевченка" - ТОВ "Біріт-Фортуна" не надавав згоди на підписання договору, як це передбачено п.6.2. Статуту. Вважає, що на укладення директором ТОВ "Біріт імені Шевченка" ОСОБА_3 договору №3-10-15 від 12.10.2015р. необхідна була згода (дозвіл) загальних зборів учасників, а те, що договір було укладено директором без надання такої згоди, суперечить ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання даного договору недійсним.

Разом з тим, такі доводи відповідача по справі не знайшли свого підтвердження відповідно до встановлених обставин справи, в т.ч. спростовуються самим змістом Статуту ТОВ "Біріт імені Шевченка" (а.с.56-60).

Так, згідно з п.1.2. Статуту відповідача, засновником та власником підприємства є товариство з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна". Водночас, за змістом п.3.1. Статуту, ТОВ "Біріт імені Шевченка" є юридичною особою за законодавством України, має самостійний баланс, поточні рахунки в фінансових установах і т.ін.; за п.3.5.2. Статуту має право від свого імені укладати угоди (контракти), не заборонені чинним законодавством України.

В пункті 4.4. Статуту зазначено, що придбання основних засобів здійснюється підприємством виключно з дозволу товариства (ТОВ "Біріт-Фортуна"). Разом з тим, у даному випадку, між сторонами у справі укладено договір про надання послуг, отже, на вказаний договір таке виключення не поширюється.

Пунктом 6.1.1. Статуту зазначено, що вищий орган управління підприємства - товариство. В пункті 6.2. Статуту визначені питання, які відносяться до компетенції товариства, однак, пп."з" - надання дозволу на укладення договорів (угод) на суму, що перевищує 20000,00 грн., не належить до виключної компетенції зборів учасників товариства (абз.2 п.6.2. Статуту). Водночас, згідно з абз.3 п.6.2. Статуту зазначено, що інші повноваження, визначені в п.6.2. Статуту, належать до компетенції директора товариства. За змістом п.6.3. Статуту виконавчі функції щодо управління поточною діяльністю підприємства здійснює директор підприємства, останній підзвітний товариству та організовує виконання його рішень, вирішує всі питання діяльності підприємства крім тих, які віднесено до компетенції товариства. Відповідно до п.6.3.2. Статуту, директор підприємства має право, зокрема, діяти без довіреності від імені підприємства, представляти його у відносинах з іншими підприємствами, організаціями, установами та громадянами; розпоряджатися коштами та майном підприємства, відповідно до повноважень, наданих цим Статутом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором №3-10-15 про надання послуг сільськогосподарською технікою від 12.10.2015р., що вбачається, зокрема, з акту приймання-здачі наданих послуг від 08.12.2015р. (а.с.17). Водночас, з виконання даного договору позивачем вбачається також і виконання відповідачем умов укладеного договору в частині забезпечення виконавця об'єктом виконання роботи (площа угідь), а також, в частині здійснення часткових розрахунків (що, в свою чергу, певним чином підтверджує схвалення укладеного відповідачем договору).

Однак, свої договірні зобов'язання щодо оплати отриманих послуг у строки, визначені договором та у повному обсязі, відповідач не виконав. Письмову вимогу (претензію) про сплату заборгованості (а.с.18-20, докази направлення-отримання - а.с.21-23) також залишив без відповіді та без задоволення. Відповідачем було сплачено позивачу згідно договору №3-10-15 від 12.10.2015р.: 15.12.2015р. - 15000,00грн. та 25.12.2015р. - 10000,00грн. (виписка з рахунку, а.с.102-104). Залишок заборгованості відповідача за договором становить 205350,00 грн.

Як уже зазначалось, зобов'язання між сторонами виникли на підставі договору, який за своєю суттю є договором про надання послуг.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вказаної норми закону позивач заявив до стягнення з відповідача 3865,08 грн. 3% річних та 11294,50 грн. інфляційних за допущений період прострочення оплати послуг (розрахунок, а.с.90-91).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором, господарський суд, перевіривши розрахунок інфляційних та 3% річних, наданий позивачем, встановив, що в межах здійснених позивачем нарахувань правомірним є наступне нарахування на суму заборгованості 205350,00 грн.:

- 3% річних за період з 19.12.2015р. по 10.05.2016р. (період прострочення 144 дні) у розмірі 2424,40 грн.;

- інфляційних за період з січня 2016 року по квітень 2016 року включно у розмірі 10378,21 грн.

Саме вказані суми відсотків річних та інфляційних підлягають стягненню з відповідача, в задоволенні ж вимог в решті від заявлених сум, а саме, у стягненні 1440,68 грн. 3% річних та 916,29 грн. інфляційних, господарський суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 56687,85 грн. пені.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Як уже зазначалось, в пункті п.5.3. договору, встановлено, що разі порушення замовником строків оплати виконаних робіт перед виконавцем у відповідності до акта виконаних робіт нараховується пеня згідно подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки.

В п.6 ст.232 Господарського кодексу України вказано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис п.6 ст.232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

У даному випадку, сторонами не обумовлено договором іншого періоду часу, за який нараховується пеня, ніж встановлено ч.6 ст.232 ГК України, тому обмеження, встановлене даною нормою закону має бути застосоване до спірних правовідносин між сторонами та враховане при здійсненні нарахування пені.

Враховуючи викладене, позивач мав право нарахувати до стягнення з відповідача пеню за період з 19.12.2015р. по 19.06.2016р., в заяві про збільшення позивачем нараховано по 31.05.2016р., однак, помилково вказано за цей період 229 днів прострочки. В межах визначеного позивачем періоду правомірним є нарахування на суму заборгованості 205350,00 грн. пені за період з 19.12.2015 р. по 31.05.2016 р. (кількість днів прострочки 165), у розмірі 39339,49 грн. В частині стягнення 17348,36 грн. пені (решти від заявленої до стягнення суми пені) господарський суд у позові відмовляє за безпідставністю нарахування.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позов задовольняється судом частково. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 205350,00грн. основного боргу, 39339,49 грн. пені, 2424,40грн. 3% річних та 10378,21 грн. інфляційних; в решті позову суд відмовляє.

У відповідності до приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт імені Шевченка" (12716, Житомирська обл., Баранівський р-н, с.Радулин, вул.Шевченка, буд.2, ідентифікаційний код 38107051) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1):

- 205350,00 грн. основного боргу,

- 39339,49 грн. пені,

- 2424,40 грн. 3% річних,

- 10378,21 грн. інфляційних,

- 4157,96 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 06.09.16

Суддя Ляхевич А.А.

віддрук.прим.:

1 - до справи,

2,3 - сторонам (реком.)