ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа № 922/1562/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність № 01-16юр/7803 від 15.09.2015)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність № 70/16-11938 від 21.07.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління служби безпеки України в Харківській області, м. Харків (вх. №1687 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 30.05.2016 у справі № 922/1562/16

за позовом Акціонерна компанія "Харківобленерго", м. Харків

до Управління служби безпеки України в Харківській області, м. Харків

про стягнення 170682,78 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Акціонерна компанія "Харківобленерго" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Управління служби безпеки України в Харківській області про стягнення 170682,78 грн., що складається з: 152471,76 грн. заборгованості з оплати вартості електричної енергії за грудень 2015 року (що складається з тарифної складової в сумі 127059,80грн. та ПДВ у розмірі 20% в сумі 25411,96 грн.) за договором про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009; нарахованої на цю заборгованість пені в сумі 16460,96 грн. за лютий та березень 2016 року, а також вартості реактивної енергії (КРЕ) за грудень 2015 року в сумі 1750,06грн. (що складається з: тарифна складова - 1458,38 грн. та ПДВ 20% - 291,68 грн.)

Рішенням господарського суду Харківської області від 30 травня 2016 року у справі № 922/1562/16 (суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено частково. Зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача - Управління служби безпеки України в Харківській області на 50%. Стягнуто з відповідача на користь позивача 152471,76 грн. вартості електричної енергії за грудень 2015 року (що складається з тарифної складової в сумі 127059,80 грн. та ПДВ у розмірі 20% в сумі 25411,96 грн.) пеню у розмірі 8230,48 грн. (за лютий та березень 2016 року); вартість реактивної енергії (КРЕ) за грудень 2015 року - 1 750,06 грн. (що складається з: тарифна складова - 1458,38 грн. та ПДВ 20% - 291,68 грн.) та витрати по сплаті судового збору в сумі 2561,00 грн.

Відповідач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить це рішення скасувати частково та прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні пені в сумі 5462,96 грн., нарахованої в березні 2016 року за період виникнення боргу в січні 2016 року, зменшити розмір пені за період виникнення боргу в грудні 2015 року, нарахованої в лютому і березні 2016 року.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що господарський суд першої інстанції в порушення норм ст.1, п. 1, 12 статті 23, п.п. 4, 5 статті 48 Бюджетного кодексу України, якими врегульовано порядок взяття бюджетними установами бюджетних зобовязань та здійснення платежів за ними, припинення бюджетних призначень та порядок обслуговування бюджетних коштів дійшов неправильного висновку про автоматичне продовження укладеного між сторонами договору від 27.02.2009 р. № 06-0312 на підставі його п. 9.4. , оскільки усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення відповідного бюджетного періоду та така пролонгація договору спростовується укладенням сторонами в порядку Закону України «Про державні закупівлі» відповідного додаткового договору від 09.03.2016 № 1010-16. Зважаючи на це, відповідач вважає, що п. 9.4. від 27.02.2009 № 06-0312 є недійсним через його суперечність законодавству. Також відповідач посилається на невідповідність обставинам справи висновків господарського суду першої інстанції, що платіжне доручення від 18.03.2016 № 197 (том 1 аркуш справи 50) надавалось на підтвердження оплати заборгованості за грудень 2015, тоді як зазначений доказ надано на підтвердження заборгованості, що виникла у січні 2016 року, на який позивачем нараховано пеню в березні 2016 року в сумі 5462,96 грн.

Окрім цього відповідач посилається на те, що господарський суд першої інстанції, зменшуючи розмір пені на 50%, а не на 90% як просив відповідач, в порушення статті 83 Господарського процесуального кодексу України не врахував виняткових обставин складного матеріального становища відповідача, який виник через недостатнє бюджетне фінансування, а також того, що відповідач як бюджетна установа, відповідно до бюджетного законодавства в повному обсязі фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, в той час як відповідним кошторисом не передбачено виплату штрафних санкцій, у звязку з чим стягнення визначеної судом пені призведе до можливого зменшення фінансування відповідача, що в свою чергу створить передумови до неефективного виконання ним завдань, які покладені чинним законодавством на органи Служби безпеки України.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 6846 від 07.07.2016) проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень на апеляційну скаргу позивач зазначає на те, що при здійсненні розрахунку пені в сумі 5462,96 грн., нарахованої в березні 2016 р. на борг, що виник в січні 2016 р. ним правомірно визначено період прострочення з 01.03.2016 по 23.03.2016, враховуючи оплату цієї суми боргу відповідачем 23.03.2016 платіжним дорученням від 18.03.2016 № 197 (23.03.2016 - дата проведення операції банком). Позивач також зазначає про відсутність виняткових обставин для зменшення пені на 90%, оскільки обставина скрутного фінансового стану відповідачем документально не підтверджена, а несвоєчасне бюджетне фінансування відповідно до чинного законодавства не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання грошових зобовязань. При цьому позивач наголошує, що зменшення пені на 90%, як просить відповідач всупереч положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України призведе до порушення балансу інтересів сторін, оскільки таке зменшення є занадто значним.

18.07.2016 на адресу суду від Управління служби безпеки України в Харківській області, м. Харків надійшли пояснення (вх. № 7101), відповідно до яких правова позиція відповідача є незмінною, вважає рішення суду першої інстанції неправомірним, прийнятим при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи.

Дані пояснення досліджені судом апеляційної інстанції та долучені до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 27.02.2009 між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (позивач, Постачальник) та Управлінням служби безпеки України в Харківській області, м. Харків (відповідач, Споживач) було укладено Договір № 06-0312 про постачання електричної енергії, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався постачати електричну енергію Споживачу, а Споживач оплачувати Постачальнику її вартість та здійснювати інші платежі згідно з умовами даного договору та додатками до нього, що є його невід'ємними частинами.

Згідно з пунктом 9.4. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 цей Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2009. Якщо за місяць до закінчення терміну його дії, жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов, він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що даний Договір пролонговано на 2016 рік згідно пункту 9.4. Договору.

У пункті 2.2.2. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 сторони перебачили, що Постачальник електричної енергії зобов'язується постачати електричну енергію, як різновид товару, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору, з урахуванням розділів 6, 7 договору, відповідно до додатка 1 "Договірні величини споживання" та додатка 2 "Порядок розрахунків".

Згідно з пунктом 2.2.1. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 Споживач зобовязаний виконувати його умови, а згідно пункту 2.3.3. даного Договору зобовязаний своєчасно оплачувати Постачальнику (позивачу) вартість електричної енергії та інших нарахувань згідно з умовами додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Також, відповідно до пункту 2.3.4. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 відповідач повинен здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної енергії між електромережею Постачальника та електроустановками Споживача згідно з додатком № 4А "Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії". При укладанні Договору сторони дійшли згоди та підписали додаток № 4А ("Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії").

У суму заборгованості за вартість КРЕ включений податок на додану вартість.

Відповідно до пункту 5 додатка 2 до Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 остаточний розрахунок Споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунка, який виставляється Постачальником електричної енергії на основі даних про фактичне споживання електричної енергії.

Згідно пункту 5 додатка 2 до Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 Споживач протягом 20-ти днів з дня закінчення розрахункового періоду повинен отримати рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений Споживачем протягом 5-ти операційних днів з дня його отримання.

Із матеріалів справи вбачається та підтвердилось в ході апеляційного розгляду справи, станом на 01.04.2016 за період з грудня 2015 року по березень 2016 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 152471,76 грн. - вартість електричної енергії за грудень 2015 року (що складається з тарифної складової в сумі 127059,80 грн. та ПДВ у розмірі 20% в сумі 25411,96 грн.) та вартість реактивної енергії (КРЕ) за грудень 2015 року - 1750,06 грн. (що складається з: тарифна складова - 1458,38 грн. та ПДВ 20% - 291,68 грн.), що стало причиною звернення до суду.

Наявність зазначеної суми боргу підтверджується наявним у справі документальними доказами, зокрема підписаними відповідачем відповідно до пункту 2.3.2. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 та пункту 5 Додатку № 2 до цього Договору звітами про витрати електроенергії станом на 31.12.2015 та 31.01.2016 (том 1 аркуші справи 27, 28), складеними відповідно до умов Договору від 27.02.2009 № 06-0312 рахунками за грудень 2015 та січень 2016 (том 1 аркуші справи 29-30), а також доказами їх направлення відповідачу (том 1 аркуш справи 36).

Зважаючи на наведені обставини, господарський суд Харківської області дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості електричної енергії за грудень 2015 року в сумі 152471,76 грн. (що складається з тарифної складової в сумі 127059,80грн. та ПДВ у розмірі 20% в сумі 25411,96 грн.) та вартості реактивної енергії (КРЕ) за грудень 2015 року в сумі 1750,06 грн. (що складається з: тарифна складова - 1458,38грн. та ПДВ 20% - 291,68грн.) є обґрунтованими, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглядаючи повторно справу в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, здійснивши правовий аналіз всіх матеріалів справи в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне підтримати дану правову позицію суду першої інстанції, оскільки при розгляді даної справи господарським судом повно встановлені обставини, що мають значення для її правильного вирішення, надано вірну юридичну оцінку та правильно вирішено спір відповідно до закону.

Аналізуючи встановлені обставини справи, надаючи правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку матеріалів справи, колегія суддів враховує наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до приписів статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві, товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір укладається на розсуд сторін.

Відповідно до Закону України "Про електроенергетику" та Правил користування електричною енергією, затвердженими Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України (НКРЕ) від 31.07.1996 № 28 (зі змінами та доповненнями від 25.12.2008), договір на користування електричною енергією є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обовязків сторін.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання (частина 1 статті 714 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частиною 2 статті 275 Господарського кодексу України встановлено, що окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

За змістом частин 1, 2 статті 26 Закону України "Про електроенергетику", споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Факт наявності у відповідача заборгованості з оплати вартості електричної енергії та реактивної енергії (КРЕ) за грудень 2015 року підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Натомість відповідач в установленому статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України порядку обставини, які повідомлені суду позивачем не спростував, а також не надав доказів належного виконання умов Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 відносно сплати позивачу заборгованості із вартості електричної енергії та реактивної енергії (КРЕ) за грудень 2015 року у розмірі 152471,76 грн. та 1750,06 грн. відповідно.

У відповідності до вимог приписів статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, крім передбачених законом випадків.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що у разі коли у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За всіма обставинами справи в їх сукупності, колегія суддів також дійшла висновку, що позовні вимоги Акціонерної компанії "Харківобленерго" в частині стягнення з відповідача 152471,76 грн. заборгованості із вартості електричної енергії за грудень 2015 року та заборгованості із вартості реактивної енергії за грудень 2015 року в сумі 1750,06 грн. обґрунтовані належними та допустимими доказами, підтверджуються наявними у матеріалах справи документами, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання. зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Згідно з пунктом 4.2.1. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 у випадку порушення строків оплати, визначених додатком № 2 до Договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, 3% річних та індекс інфляції. Сума пені нараховується Споживачу з першого дня прострочення платежу, який повинен бути здійснений споживачем у термін, встановлений в додатку № 2 "Порядок розрахунків". Даним пунктом також передбачена можливість нарахування пені до дня ліквідації заборгованості включно.

У відповідності до пункту 5 Порядку розрахунків (додаток № 2 від 21.02.2011 до Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009), сторони передбачили, що остаточний розрахунок Споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого Постачальником електроенергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом).

Зважаючи на наведені норми та положення Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009, господарський суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач повинен був провести розрахунок за грудень 2015 року в січні 2016 року, у звязку з чим позивач правомірно, відповідно до пункту 4.2.1. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 та наведених норм законодавства нарахував на цю частину боргу пеню за періоди прострочення лютому та березні відповідно на суму 5315,70 грн. та на суму 5682,30 грн.

Також колегія суддів зазначає, що позивачем в розрахунку пені (том 1 аркуш справи 26) на борг, що утворився в січні 2016 року та повинен бути сплачений в лютому 2016 року правомірно на підставі пункту 4.2.1. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 та вищенаведених норм чинного законодавства нараховано пеню в сумі 5462,96 грн. за період прострочення з 01.03.2016 по 23.03.2016, враховуючи при цьому сплату відповідачем заборгованості за січень 2016 платіжним дорученням від 18.03.2016 № 197, операція за яким була проведена банком 23.03.2016.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Заперечення відповідача, що викладені в поясненнях (вх. № 7101 від 18.07.2016) щодо продовження терміну дії Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 шляхом укладення між сторонами Договору про закупівлю послуг з постачання електроенергії № 1010-16 від 09.03.2016 не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки не узгоджуються із дійсними обставинами справи та суперечать наявним у справі доказам.

Так, відповідач споживає електричну енергію саме за Договором про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009, а не за Договором про закупівлю послуги з постачання електроенергії за бюджетні кошти № 1010-16 від 09.03.2016.

В укладеному Договорі про закупівлю послуг з постачання електроенергії № 1010-16 від 09.03.2016 сторони у пункті 1.1. погодили, що всі умови Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 залишаються чинними та обовязковими для виконання їх сторонами. У разі виникнення спірних питань між умовами цих договорів та умовами договору про постачання електричної енергії, пріоритет має договір про постачання електричної енергії.

Пунктом 9.4. Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 сторони погодили, що даний Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2009. Крім того, умовами даного пункту сторонами було передбачено, якщо за місяць до закінчення терміну його дії, жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов, він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік.

Матеріали справи не містять заяв сторін про припинення дії Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009, а отже даний Договір вважається судами першої та апеляційної інстанції пролонгованим на 2016 рік.

Отже, Договір про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 є чинним, а сторони за цим Договором мають права та обов'язки, в звязку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості та пені за цим Договором є правомірними.

Сума пені нарахована виключно на підставі умов укладеного між сторонами Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009, а саме пункту 4.2.1. Договору та пункту 6 Додатку 2 до Договору "Порядок розрахунків".

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов Договору про постачання електричної енергії № 06-0312 від 27.02.2009 позивач здійснив поставку відповідачу електричної енергії, проте у зв'язку з порушенням відповідачем договірного зобов'язання в частині здійснення оплати отриманої електричної енергії утворилась заборгованість по основному боргу, в зв'язку чим нарахування позивачем пені в розмірі 16460,96 грн. за період з 01.03.2016 по 23.03.2016 є обґрунтованим.

Також колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення заяви відповідача про зменшення пені, а саме зменшення її розміру на 50% замість 90 %, як просив відповідач, враховуюче наступне.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічне положення міститься і в статті 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

В пункті 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України, зазначено, що вирішуючи питання про зменшення на підставі п. 3 статті 83 господарського процесуального кодексу України розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому слід враховувати, що ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Господарський суд першої інстанції у відповідності із наведеними нормами, врахувавши виключні обставини, що заборгованість, на яку позивач нараховує суму пені частково виникла в результаті неможливості проведення оплати, у зв'язку з недостатнім фінансуванням його як бюджетної установи, а також, дотримуючись балансу інтересів сторін, зменшив розмір стягуваної з відповідача пені не на 90%, як просив відповідач, а на 50%.

Так, згідно положень Бюджетного кодексу України бюджетна установа - це орган, установа або організація, визначена Конституцією України, а також установа або організація, створена у встановленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування, яка повністю утримується за рахунок відповідно державного бюджету або місцевого бюджетів, бюджетні установи є неприбутковими.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість, на яку позивач нараховує суму пені частково виникла в результаті неможливості проведення оплати, у зв'язку з недостатнім фінансуванням установи відповідача.

Управління служби безпеки України в Харківській області є державною установою та фінансується за рахунок державного бюджету України.

Колегія суддів об'єктивно оцінивши даний випадок, також приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем та те, що стягнення додаткових коштів у вигляді неустойки негативно позначається на рівні матеріального забезпечення установи.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання звільняється від відповідальності за порушення зобовязання , якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязань, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобовязань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобовязання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 1 статті 1 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції, користуючись наданим суду правом, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення клопотання відповідача, зменшивши розмір пені на 50 % та стягнувши з відповідача пеню у розмірі 8230,48 грн., а в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 8230,48 грн. правильно відмовив.

Частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно частини 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи апеляційної скарги відповідача є юридично неспроможними та не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору, які викладені в оскаржуваному ним рішенні.

Натомість колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд приймаючи рішення у даній справі, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Правових підстав для зміни або скасування цілком законного та обґрунтованого рішення господарського суду Харківської області від 30.05.2016 у справі № 922/1562/16 під час здійснення апеляційного провадження судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління служби безпеки України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.05.2016 у справі № 922/1562/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Слободін М.М.