РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року Справа № 906/325/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Максютинській Д.В.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився.

відповідача: представник не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Житомирської області від 21.06.16 р. у справі № 906/325/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" (Житомирська область, Черняхівський район, с. Щенів)

до Державного підприємства "Україна" (Житомирська область, Черняхівський район, смт. Черняхів)

про стягнення 126316,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (том 1 а.с. 3-7) до Державного підприємства "Україна" (надалі відповідач), в якій просить стягнути з відповідача суму боргу, що складає - 126 316, 18 грн., з них сума боргу - 71 797,08 грн., 3% відсотки річних - 4 330,53 грн., інфляційні - 50 188,57 грн. та судові витрати.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21 червня 2016 року (том 2 а.с. 52-54) позов задоволено частково стягнуто з Відповідача на користь Позивача - 30000,00 грн основного боргу, 2026,24 грн 3% річних , 23940,00 грн. інфляційних, 839,49 грн. судового збору. Зі змісту мотивувальної частини рішення вбачається, що в стягненні 70349,94 грн., з яких 41 797,08 грн. основного боргу, 2 304, 29 грн. 3% річних, 26 248,57 грн. інфляційних, відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (том 2 а.с. 61-63) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить поновити пропущені з поважних причин строки апеляційного оскарження, рішення господарського суду Житомирської області від 21 червня 2016 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу Відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення.

Скаржник зокрема зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині нарахування інфляційних витрат на суму - 23 940 грн. та 3% річних на суму - 2026,24 грн. є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки вважає, що судом було помилково застосовано ст. 692 ЦК України до правовідносин, що склалися у нього з позивачем.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує вимоги відповідача, водночас не погоджується з рішенням суду в частині відмови в стягненні боргу за накладною № 82 від 27.05.14р. на суму 41 797,08грн.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 21 липня 2016 року ( том 2 а.с. 60) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено на 10 серпня 2016 року на 10 годин 20 хвилин (колегією суддів у складі: головуюча суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В., суддя Петухов М.Г.)

08.08.2016 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду через канцелярію суду надійшло заперечення позивача на апеляційну скаргу (том 2 а.с. 68-70), в якому позивач вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як не містить жодного аргументу, що спростовує рішення суду, а справа не містить жодного належного та допустимого доказу правомірності позиції відповідача.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду -ОСОБА_1 від 08.08.16р. у справі № 906/325/16 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Грязнова В.В., судді Петухова М.Г. та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну заміну складу колегії суддів. Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до колегії суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 9 серпня 216 року (том 2 а.с.75) призначено розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Україна" у справі № 906/325/16 колегією суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.08.2016р. (том 2 а.с. 77-78) розгляд справи відкладено на 22 серпня 2016 року на 11 годин 30 хвилин.

Представник позивача та представник відповідача не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга відповідача, в котрій викладена його позиція, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача та Відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі усної домовленості, 27.05.2014 та 25.12.2013 Товариством з обмеженою відповідальністю "Агростем" (далі - позивач) передано Державному підприємству "Навчально-дослідне господарство "Україна" (далі - відповідач) товар на загальну суму 71797,08 грн.

Факт поставки товару підтверджується видатковими накладними №82 від 27.05.2015 на суму 41797,08 грн та №95 від 25.12.2013 на суму 30000,00 грн. (а. с. 12,15, т.1).

В матеріалах є довіреності на отримання товару від 27.05.2014 №10 та від 25.12.2013 №106, видані ОСОБА_2 на отримання цінностей від ТОВ "Агростем" згідно з переліком (а. с. 13-14, 16-17, т. 1).

Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання по оплаті товару не виконав, в зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 71797,08 грн., яка на час розгляду справи не змінилась.

За вказаних обставин, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар та інфляційних та річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України у зв"язку з простроченням виконання зобов"язань.

Колегія суду розглядає даний спір в площині кожної вимоги, заявленої Позивачем, із з'ясуванням обставин щодо правового обгрунтування наявності підстав для їх задоволення.

У відповідності до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зхв"язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч.1 ст.175 ГК України, майново - господарськими визнаються цивільно -правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є позадоговірними (заснованими на усних домовленостях) правовідносинами з купівлі - продажу, згідно з якими у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару на суму 71797,08 грн. виник обов'язок оплатити його.

Відтак, згідно із ст. ст. 173, 174 ЦК України, між позивачем та відповідачем виникло майново - господарське зобов'язання, в силу якого відповідач повинен оплатити отриманий товар, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, за видатковою накладною №95 від 25.12.2013 на загальну суму 30000,00 грн, позивач передав відповідачу відходи кукурудзи 2 категорії в кількості 40 тон (а. с. 15, т.1); за видатковою накладною № 82 від 27.05.2014, позивач передав відповідачу вапнякову аміачну селітпу в кількості 15т на загальну суму 41 797,08 грн. (а.с. 12, т. 1) Дана видаткові накладні, підписані представником відповідача без зауважень щодо асортименту, кількості та ціни товару.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відтак, накладні №95 від 25.12.2013 та № 82 від 27.05.2014, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обов'язку відповідача здійснити розрахунки з позивачем.

Таким чином, виходячи з вимог ст. 692 ЦК України, оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних №95 від 25.12.2013 та № 82 від 27.05.2014 встановлено не було, у відповідача виник обов'язок здійснити розрахунок з позивачем після отримання товару.

Дана позиція також викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.09.2014 у справі №927/1232/13, де зазначено, що у разі, якщо строк оплати товару не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання з оплати товару починається з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Таким чином, наявність у відповідача зобов'язання щодо оплати товару випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 ЦК України та не ставиться у залежність від звернення до нього з окремою вимогою відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. ст. 525 і 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач доказів проведення розрахунків в повному обсязі не надав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає позовні вимоги про стягнення 71797,08 грн. боргу по оплаті поставленого товару по видаткових накладних № 95 від 25.12.2013 та № 82 від 27.05.2014 заявлені відповідно до вимог чинного законодавства та підтверджені належними доказами, які є в матеріалах справи.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 2026,24 грн. 3 % річних та 23940,00 грн. інфляційних (а. с. 5, 6, т.1), нарахованих Позивачем за неналежне виконання зобов»язань по видатковій накладній №95 від 25.12.2013р. та вимоги про стягнення 2304,29 грн. 3% річних та 26248,57 грн. інфляційних, нарахованих позивачем за прострочення виконання зобов"язань по видатковій накладній № 82 від 27.05.2014р., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню на підставі закону як вид відшкодування за завдані втрати незалежно від укладення договору та не є штрафними санкціями, право на нарахування яких виникає у зв'язку з невиконанням або несвоєчасним виконанням зобов'язань за договором.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок щодо обґрунтованості стягнення з відповідача інфляційних, колегія суддів суд вважає правильною визначену до стягнення суму у розмірі 23940,00 грн. інфляційних та 2026,24 грн 3% річних, нарахованих на суму боргу 30000 грн. за період з 30.12.13 по 31.03.16р.р., а також 2304,29 грн. 3% річних та 26248,57 грн. інфляційних, нарахованих на суму боргу 41 797,08 грн. за період з 30.05.14 по 31.03.16р.р.

Водночас колегія не погоджується з висновками суду щодо непідтвердження товарної операції за накладною № 82 від 27.05.14р., у зв"язку з наступним.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Саме таким вимогам відповідає накладна № 82, яка засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції та договірних відносин. Відтак, у відповідача виник обовязок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

Суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про безтоварність господарської операції за накладною № 82 від 27.05.14р., покликаючись при цьому на результати проведення позапланової ревізії Державною фінансовою інспекцією в Житомирській області, оформлені Актом від 21.04.2016 №06-07-09/004 позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП "Україна" за період з 05.01.2011 по 01.03.2016 (а. с. 27-38, т.2), оскільки встановлення в даному акті факт укладення між ДП "Україна" та ТОВ "Агростем" 13.04.2011 Договору №1 про спільний обробіток земельних ділянок, відповідно до якого предметом та метою договору є об"єднання зусиль для досягнення господарських цілей, не є доказом на спростування можливості існування між сторонами господарських правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що результати ревізії, а саме щодо результатів звірки документального та фактичного підтвердження виду, обсягу та кількості операцій та розрахунків ДП "Україна" в ТОВ "Агростем" спростовують фактичні обставини щодо поставки за видатковою накладною №82 від 27.05.2014р.

Також не погоджується колегія з висновком суду першої інстанції, згідно якого відсутність дозвільних документів на право роботи з пестицидами у позивача може слугувати доказом відсутності господарської операції, оскільки наявність чи відсутність дозвільних документів не є тими доказами (належними та допустимими), які можуть підтвердити чи спростувати реальність господарських правовідносин.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню на загальну суму 126 316,18 грн., з яких 71 797,08 грн. основного боргу; 4 330,53 грн. 3% річних та 50 188,57 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, Відповідач під час розгляду справи та розгляду його апеляційної скарги не навів належних та допустимих доказів та обставин, які б стали підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи висновки, зроблені місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла переконання про те, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи, суд першої інстанції дав помилкову оцінку господарській операції за накладною № 82 від 27.05.14р., у зв"язку з чим неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 70 349,94 грн., що вбачається з мотивувальної частини рішення.

За таких обставин апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення підлягає частковому скасуванню в частині відмови в стягненні 70349,94 грн.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Відповідача.

Керуючись статями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Україна» на рішення господарського суду Житомирської області від 21 червня 2016 року - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 21 червня 2016 року в справі № 906/325/16 скасувати в частині відмови у стягненні 70 349,94 грн.

3. Викласти п.1, 2 резолютивної частини рішення господарського суду Житомирської області від 21 червня 2016 року в наступній редакції:

"1. Позов задовольнити .

2. Стягнути з Державного підприємства "Україна" (12301, Житомирська область, Черняхівський район, смт. Черняхів, вул. Мельнична, 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" (12344, Житомирська область, Черняхівський район, с. Щеніїв, вул. Поліщука, б. 3, ) 126 316,18 грн. боргу, з яких 71 797,08 грн. основного боргу; 4 330,53 грн. 3% річних, 50 188,57 грн. інфляційних втрат, 1894,74 грн. судового збору."

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

6. Справу № 906/325/16 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.