ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2016 р. Справа № 917/931/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Полтава", вул. Половка, 64-Д, м. Полтава, Полтавська область,36010

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

про стягнення 979 718,87 грн. заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: Барковська І.П. дов. б/н від 26.01.2016 року

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 25.08.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

СУТЬ СПОРУ: розглядається позовна заява про стягнення заборгованості за договором поставки №18/04 від 18.04.2014 року, яка складається з основного боргу в сумі 448 542,83 грн. пені в сумі 86 639,37 грн., 20% річних в сумі 145 879,60 грн. 265429,76 грн. інфляційних та заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем правочину щодо поставки товару в сумі 11 790,00 грн., 3% річних в сумі 209,87 грн. та інфляційних в сумі 932,01 грн.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (ухвала суду від 02.08.2016 року направлялася відповідачу на дві адреси: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, повідомлення про вручення поштових відправлень в матеріалах справи, арк. с. 53-54), відзив на позовну заяву не подав, вимог ухвали суду від 08.06.2016 року про порушення провадження у справі та ухвали суду від 02.08.2016 року не виконав.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд двічі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

25.08.2016 року від позивача до суду надійшла заява (арк. с. 55-61), в якій позивач вказує на те, що відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2, а також змінила місце проживання - АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із офіційного сайту Міністерства юстиції України, завіреного відповідачем. Також позивач вказує на те, що відповідач частково погасила заборгованість у сумі 99 532,83 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків. підписаного сторонами 23.08.2016р. та роздруківкою руху коштів по рахунку.

Представник позивача в судовому засіданні просив суд зазначити прізвище відповідача ОСОБА_2 в зв'язку з його зміною, повідомив суд про сплату відповідачем 99 532,83 грн. боргу, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Як вбачається із наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із офіційного сайту Міністерства юстиції України, (арк. с. 57-59) та Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 08.06.2016 року, зробленого судом (арк. с. 50-51), відповідач Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2.

Отже, суд приходить до висновку про заміну прізвища відповідача з ОСОБА_2 на ОСОБА_2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

18.04.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Полтава» (позивач, постачальник) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (ОСОБА_2) (відповідач, покупець) укладено договір поставки №18/04 (арк. с. 15-18), згідно умов якого в терміни, визначені договором та додатками до нього, постачальник зобов'язався передати у власність покупця насіння, засоби захисту рослин, добрива (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором (п.1.1. договору).

За даним договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються Додатками та/або накладними та/або рахунками-фактури, що є невід'ємною частиною цього договору (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 3.1, договору, порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

Товар, що був переданий покупцю в межах цього договору згідно накладних (без укладення інших письмових угод - додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною (п. 3.5. договору).

Між позивачем та відповідачем до договору поставки №18/04 було укладено додатки, а саме: №30/05 від 30.05.2014 p., №10/06 від 10.06.2014 p.; № 18/04 та № 18/04/01 від 18.04.2014 p.; 20/06 від 20.06.2014 p.; 23/06 від 23.06.2014 p.; 26/06 від 26.06.2014 р., на загальну суму 405 909,83 грн., згідно умов яких відповідач повинен був розрахуватися за вказані в додатках товари не пізніше 01 листопада 2014 р.

На виконання умов договору позивачем протягом травня 2014 року - червня 2014 року було поставлено відповідачу товару на загальну суму 459 709,37 грн., що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними №816 від 06.05.2014 року, №961 від 30.05.2014 року, №1043 від 12.06.2014 року, №1044 від 12.06.2014 року, №1045 від 12.06.2014 року, №1046 від 12.06.2014 року, №1110 від 24.06.2014 року, №1137 від 26.06.2014 року (арк. с. 26-33).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором поставки товару повністю не виконав і за ним рахується заборгованість в сумі 448 542,83 грн.

Крім цього, 16.06.2015 року позивачем в рамках усного правочину було поставлено відповідачу насіння на загальну суму 11 790,00 грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №1175 від 16.06.2015 року (арк. с. 34).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за накладною товару не виконав і за ним рахується заборгованість в сумі 11 790,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки № 18/04 від 18.04.2014 року, яка складається з основного боргу в сумі 448 542,83 грн. пені в сумі 86 639,37 грн., 20% річних в сумі 145 879,54 грн. 265 429,76 грн. інфляційних (розрахунок арк. с. 9-13) та заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем усного правочину щодо поставки товару в сумі 11 790,00 грн., 3% річних в сумі 209,87 грн. та інфляційних в сумі 932,01 грн. (розрахунок арк. с. 9-13).

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Статтею 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

З огляду на фактичні правовідносини, які склалися між сторонами суд встановив, що між ними виникли правовідносини на підставі договору поставки №18/04 від 18.04.2014 року та позадоговірної поставки по накладній №1175 від 16.06.2015 року.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що підписаними між сторонами видатковими накладними №816 від 06.05.2014 року, №961 від 30.05.2014 року, №1043 від 12.06.2014 року, №1044 від 12.06.2014 року, №1045 від 12.06.2014 року, №1046 від 12.06.2014 року, №1110 від 24.06.2014 року, №1137 від 26.06.2014 року (арк. с. 26-33) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару за договором поставки №18/04 на загальну суму 459 709,37 грн., а за підписаною між сторонами накладною №1175 від 16.06.2015 року підтверджується факт позадоговірної постави товару на загальну суму 11 790,00 грн.

Як вказує позивач, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки №18/04 та по накладній №1175 від 16.06.2015 року в повному обсязі не виконав і за ним склалася заборгованість в розмірі 460 332,83 грн.

Під час розгляду справи по суті позивач повідомив суд про сплату відповідачем 99 532,83 грн. боргу та просив суд припинити провадження по справі в даній частині. В підтвердження викладеного позивачем надано суду підписаний між сторонами акт звірки взаєморозрахунків станом на 23.08.2016 року та роздруківку руху коштів по рахунку (арк. с. 60-61).

Оскільки відповідач сплатив 99 532,83 грн. заборгованості після звернення до суду та заявлення позивачем позовних вимог про стягнення цієї суми, то суд дійшов висновку про припинення провадження в цій частині на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України за відсутністю предмету спору, оскільки предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи до винесення судом рішення.

В іншій частині вимоги про стягнення боргу за договором поставки №18/04 та по накладній №1175 від 16.06.2015 року суд вважає обґрунтованими, підтвердженими розрахунками та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, в матеріалах справи є підписаний сторонами акт звірки взаєморозрахунків сторін за період з 01.01.2014 року - 29.10.2015 року ( арк. с. 35), за яким сума боргу відповідача на той час становила 460 332,83 грн., та який відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України приймається до уваги судом не лише в якості доказу проведення та відображення сторонами певних господарських операцій, а й доказом на підтвердження фактичної поставки позивачем відповідачу товару та наявності у відповідача боргу в означеній сумі. Дані, що відображені в даному акті звірки не спростовані відповідачем належними доказами.

При цьому, суд вважає необхідним зауважити, що акт звірки бухгалтерів за своєю правовою природою є документом, по якому бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Між тим, акт звірки має складатись виключно на підставі даних бухгалтерського обліку і первинних документів.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 7.1.1. договору поставки за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

В пункті 7.6. договору поставки сторони погодили, що в разі невиконання покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань передбачених розділом 3 цього договору покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 20% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору.

Крім того, в пункті 7.7. договору поставки сторони визначили, що в разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 5% від суми несвоєчасно сплаченого товару.

На підставі вищевикладеного позивачем за порушення умов договору поставки №18/04 від 18.04.2014 року заявлено до стягнення з відповідача:

- пеню в сумі 86 639,37 грн. за періоди: з 20.05.2014 року по 20.11.2014 року (по накладній №816 від 06.05.2014 року); з 04.11.2014 року по 04.05.2015 року (по накладним №961 від 30.05.2014 p., №1043, №1046 від12.06.2014 p., №1110 від 24.06.2014 p., № 1137 від 26.06.2014 р.);

- 20% річних в сумі 145 879,54 грн. за періоди: з 20.05.2014 року по 03.06.2016 року (по накладній №816 від 06.05.2014 року); з 04.11.2014 року по 03.06.2016 року (по накладним №961 від 30.05.2014 p., №1043, №1046 від12.06.2014p., №1110 від 24.06.2014 p., № 1137 від 26.06.2014 р.);

- інфляційних в сумі 265 429,76 грн. за періоди: з 20.05.2014 року по 03.06.2016 року (по накладній №816 від 06.05.2014 року); з 04.11.2014 року по 03.06.2016 року (по накладним №961 від 30.05.2014 p., №1043, №1046 від12.06.2014p., №1110 від 24.06.2014 p., № 1137 від 26.06.2014 р.);

- штрафу в сумі 20 295,49 грн.

Крім вище викладеного позивачем за неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати по накладній №1175 від 16.06.2015 року на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу до стягнення 3% річних в сумі 209,87 грн. за період з 31.10.2015 року по 03.06.2016 року та інфляційні в сумі 932,01 грн. за період з 31.10.2015 року по 03.06.2016 року.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені, штрафу, 20% річних та інфляційних за порушення умов договору постави та заявлені позивачем до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних за порушення оплати по накладній №1175 від 16.06.2015 року, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених сум, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 360 800,00 грн. боргу, 86 639,37 грн. пені, 20 295,49 грн. штрафу, 145 879,54 грн. 20% річних, 209,87 грн. 3% річних, 266 261,77 грн. інфляційних є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 22,33,43,49,75, п. 1-1 ст.80, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Зміни прізвище відповідача з ОСОБА_2 на ОСОБА_2.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Провадження в частині стягнення 99 532,83 грн. боргу припинити.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Полтава", вул. Половка, 64-Д, м. Полтава, Полтавська область,36010, ідентифікаційний код 38276813)360 800,00 грн. боргу, 86 639,37 грн. пені, 20 295,49 грн. штрафу, 145 879,54 грн. 20% річних, 209,87 грн. 3% річних, 266 261,77 грн. інфляційних 14 695,79 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 29.08.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.