ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" серпня 2016 р.Справа № 916/1780/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 на підставі довіреності № 1184 від 03.06.2016р.;

Від відповідача: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України, в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) до відповідача ОСОБА_2 митниці ДФС про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: 02.07.2016р. позивач, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі якою є Ізмаїльська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 митниця Державної фіскальної служби України про стягнення 185 834,99 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.07.2016р. було порушено провадження у справі №916/1780/16 з призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 03.08.2016р. представником відповідача було надано суду клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Одеській області та клопотання про залучення додаткових документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.08.2016р. було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Одеській області

05.08.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого, позовні вимоги відповідач не визнає та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

22.08.2016р. в судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

23 травня 2011 р. між Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт та Південною митницею було укладено Договір № 33к про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна та комунальні послуги (надалі - Договір)

Згідно умов Договору Балансоутримувач (ДП ІЗМ МТП) забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будинку морського вокзалу, а також утримання прибудинкової території, а Орендар (Південна митниця) бере участь у витратах Балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі.

Згідно п. 8.9. Договору, Договір продовжується на кожний поточний календарний рік, якщо за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії Договору жодна із Сторін не повідомила про його припинення.

Згідно п. 8.4. Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або заміну цього Договору до закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Згідно п. 8.5. Договору реорганізація Балансоутримувача чи Орендаря, або перехід права власності приміщення чи будівлі до інших осіб, не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього Договору і зберігає свою чинність для нового власника приміщення та їх правонаступників, якщо інше не передбачається цим Договором або чинним законодавством.

Відповідно до Закону України Про морські порти України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р .Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту, наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства Адміністрація морських портів України було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, в тому числі Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів та утворено, внаслідок виділу, Державне підприємство Адміністрація морських портів України.

Пунктом 3 Наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів та актів приймання-передачі.

Відповідно до розподільчого балансу та складених на його основі Актів приймання-передачі майна, майнових прав та зобов'язань від Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт до Державного підприємства Адміністрація морських портів України від 13.06.2013 р., в господарське відання Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (надалі - Позивач) була передана триповерхова будівля Морського вокзалу, розташована за адресою м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4 (інвентарний номер 1/437).

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів", а також Переліку територіальних органів Міндоходів, які утворюються, що наведений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229, територіальні органи Міністерства доходів і зборів, в тому числі і Південна митниця Міндоходів, утворені як юридичні особи публічного права.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів" передбачено реорганізацію шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів (в тому числі і до Південної митниці Міндоходів) територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби (в тому числі і Південної митниці) згідно з додатком 2.

Згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 №229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів" територіальні органи Міністерства доходів і зборів визначено правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Таким чином, Південна митниця Міндоходів є правонаступником Південної митниці, 19.08.2013р. проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Південної митниці в результаті реорганізації.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворений територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 1, у якому, серед інших, зазначена ОСОБА_2 митниця ДФС. Пунктом 2 вищевказаної постанови реорганізовані територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2, в тому числі реорганізовано Південну митницю Міндоходів шляхом її приєднання до ОСОБА_2 митниці ДФС.

Таким чином, ОСОБА_2 митниця ДФС є правонаступником Південної митниці Міндоходів; 21.07.2015 проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи -Південної митниці Міндоходів в результаті реорганізації, що не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву від21.09.2015р.

Згідно п. 2.1. Договору, Орендар відшкодовує Балансоутримувачу вартість експлуатаційних витрат та комунальних послуг.

Згідно п. 2.2. Договору, облік та обсяг спожитої води Орендарем здійснюється в об'ємі розрахованого водогосподарського балансу, виконаного по підтверджуючим нормам водоспоживання.

Згідно п. 2.3. Договору, вартість опалення розраховується по проектних теплових навантаженнях об'єкту з урахуванням температури зовнішнього повітря. Розрахунок здійснюється відповідно до Правил обліку відпускання і споживання теплової енергії.

Згідно п. 3.1. Договору, оплата здійснюється Орендарем згідно з виставленим Балансоутримувачем рахунком-фактурою та Актом виконаних робіт.

Згідно п. 4.2.3. Договору, Орендар зобов'язується не пізніше наступного місяця за звітним, після отримання фінансування держбюджету, вносити плату на рахунок Балансоутримувача будівлі, за санітарне обслуговування прибудинкових територій та допоміжних приміщень будівлі, технічне обслуговування будівлі відповідно до загальної площі приміщення, на ремонт відповідно відновленої вартості приміщення, а також за комунальні послуги.

Позивач зазначає, що згідно умов Договору Ізмаїльською філією було виставлено відповідний рахунок за період з 01.07.2013р. по 31.06.2016р. на суму 185 834,99 грн.

Також позивач вказує на те, що 01.06.2016р. на адресу ОСОБА_2 митниці ДФС було направлено вимогу №1021/11/10-16 про оплату рахунку в розмірі 185 834,99 грн. (повідомлення про вручення від 03.06.2016), проте на даний час жодної відповіді від ОСОБА_2 митниці ДФС не надходило.

Крім того, позивач наголошує, що відповідно Переліку службових приміщень, якими адміністрації морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій забезпечують на договірних засадах митні органи, затвердженого наказом Державної митної служби від 06.03.2003 № 149/168, в користування Відділу митного оформлення №1 (пункт пропуску Ізмаїльський Орський торговельний порт), що є структурним підрозділом митного поста Ізмаїл ОСОБА_2 митниці ДФС, були надані приміщення для розміщення особового складу, кімната для особистого огляду, приміщення для зберігання затриманих предметів (у тому числі харчових продуктів, медичних препаратів, що потребують спеціальних умов зберігання), та приміщення для обслуговування технічних засобів контролю й засобів зв'язку. Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства Позивач з 13.06.2013 безкоштовно надав у користування відремонтовані за власний кошт приміщення, обладнані відповідними меблями, засоби та канали зв'язку, необхідні для виконання покладених на Відділ митного оформлення №1 (пункт пропуску Ізмаїльський морський торговельний порт), що є структурним підрозділом митного поста Ізмаїл ОСОБА_2 митниці ДФС, державних функцій тощо.

Отже, відповідач свої зобовязання по договору не виконав тому позивач звернувся до суду з даною позовною заявою просить суд стягнути з відповідача заборгованості у розмірі 185 834,99 грн. та судового збору у розмірі 2 787,53 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно ч. 1 ст. 11 Закону України Про морські порти на території морських портів і морських терміналів, через які здійснюється міжнародне сполучення, за рішенням Кабінету Міністрів України відкриваються пункти пропуску через державний кордон України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Межі території пункту пропуску на території морських портів визначаються адміністрацією морських портів України, а на території морських терміналів - власниками морських терміналів за погодженням з органом охорони державного кордону та органом доходів і зборів.

Відповідно ч. 3 ст. 11 Закону України Про морські порти адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Відповідно ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв'язку та створює їм належні умови для роботи.

Відповідно ч. 2 ст. 556 Митного кодексу України, у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов'язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Так, судом встановлено існування заборгованості ОСОБА_2 митниця Державної фіскальної служби України по договору, у звязку з чим позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 185 834,99 грн. є обґрунтованою та підлягає судом задоволенню.

Станом на день розгляду справи, відповідач борг не сплатив, документів спростовуючих позовні вимоги не надав.

Заперечення відповідача викладені у відзиві судом до уваги не приймається так як спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи відповідачем не було належним чином доведено суду та доказано виконання своїх зобовязань.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини справи позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості є обґрунтованими, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають задоволенню.

Згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 787,53 грн.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства Адміністрація морських портів України, в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) до відповідача ОСОБА_2 митниці ДФС про стягнення заборгованості задовольнити.

2. Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 митниці Державної фіскальної служби (65078, м. Одеса, вул. Гайдара, 21-а, ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України, в особі Ізмаїльської філії державного підприємства Адміністрації морських портів України Адміністрації Ізмаїльського морського порту) (68609, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4, ) заборгованість у розмірі 185 834 /сто вісімдесят пять тисяч вісімсот тридцять чотири/ грн. 99 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 787 /дві тисячі сімсот вісімдесят сім/ грн. 53 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до ОСОБА_2 апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено та підписано 29 серпня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев