ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2016 р.Справа № 922/2010/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державний навчальний заклад "Харківський професійний ліцей будівельних технологій", м. Харків, 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління освіти адміністрації Червонозаводського району Харківської міської ради,3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство освіти та науки України, м. Київ
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю :

прокурора - Захарова Н.О., посвідчення № 032956 від 10.04.2015 року.

представника позивача - Антонюк В.М., за довіреністю № 53 від 13.04.2016 року.

представника відповідача - ОСОБА_4 (особисто) за наявності паспорту, Самойленко Л.В. (адвокат), свідоцтво № 550 від 10.01.1995 року, ордер серія ХВ № 000123 від 29.07.2016 року, витяг з договору від 29.07.2016 року.

представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (Державний навчальний заклад "Харківський професійний ліцей будівельних технологій") - Іщенко Г.В., за довіреністю № 675/1 від 27.07.2016 року, Самойленко Л.В., за довіреністю № 674/1 від 27.07.2016 року.

представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (Управління освіти адміністрації Червонозаводського району Харківської міської ради) - не з'явився.

представник 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (Міністерство освіти та науки України) - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 3 звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійним договору оренди № 5890-Н від 27.03.2015 року, укладеного між Регіональнм відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та зобов`язання ОСОБА_4 звільнити орендовані нежитлові приміщення. Судові витрати прокурор просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 червня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 11 липня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.07.2016 року представник позивача надав пояснення по справі (вх. № 22429), в яких підтримав позов прокурора та просив суд позовні вимоги задовольнити.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.07.2016 року позивач надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 22431), у зв`язку із перебуванням представника позивача у відпустці.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.07.2016 року представник відповідача надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 22490).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.07.2016 року розгляд справи було відкладено на 01.08.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 29.07.2016 року від відповідача надійшов відзив (вх. № 24903) на позовну заяву з додатками. У своєму відзиві відповідач проти позову заперечує, вказує на те, що останнім при укладенні договору № 5890-Н від 27.03.2015 року всі умови визначені діючим законодавством були погоджені у відповідності до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГПК України та підстави для визнання недійсним договору відсутні.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 29.07.2016 року від представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (Державного навчального закладу "Харківський професійний ліцей будівельних технологій") надійшли заперечення (вх. № 24902) з додатками, у своїх запереченнях третя особа вказує на те, що підстав для визнання недійсним спірного договору немає, крім того зазначає, що спірний договір погоджено з Міністерством освіти та науки України. Також зазначає що прокурором не доведено, що використання відповідачем на правах оренди вищезазначених нежитлових приміщень, порушує якимось чином здійснення навчально-виховного процесу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.08.2016 року розгляд справи було відкладено на 15.08.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.08.2016 року від прокурора надійшли пояснення (вх. № 25795) з додатками по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.08.2016 року від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 26757) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 12.08.2016 року від відповідача надійшла заява (вх. № 26769) про долучення до матеріалів справи документів.

Прокурор в судовому засіданні 15.08.2016 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 15.08.2016 року підтримав позовні вимоги прокурора, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.08.2016 року проти позовних вимог прокурора заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державний навчальний заклад "Харківський професійний ліцей будівельних технологій" в судовому засіданні 15.08.2016 року проти позовних вимог прокурора заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління освіти адміністрації Червонозаводського району Харківської міської ради в судове засідання 15.08.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство освіти та науки України в судове засідання не з'явився.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Харківською місцевою прокуратурою №3 Харківської області на виконання доручення прокуратури Харківської області вивчено стан додержання вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Закону України «Про освіту» під час надання в оренду державного майна освітніх закладів Фрунзенського району м. Харкова.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором оренди №5890-Н від 27.03.2015 РВ ФДМУ по Харківській області (орендодавець) надано ФОП ОСОБА_4 (орендар) державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення: кімнати №№5-1, 5-2, 5-3, 5-4, 5-13, 5-16, 5-17, 15-18, 5-19, 5-20, частково 5-21 (площею 16, 0 кв.м), кім. №5-23 на п'ятому поверсі та кім. №№4-9, 4-10, 4-11, 4-12, 4-12, 4-13, 4-14, 4-15, 4-16, 4-17, 4-18, 4-21, 4-22, 4-31 на четвертому поверсі 5-типоверхової будівлі учбового корпусу (Інв. №10310007, літ. В-5), загальною площею 369,0 кв.м, розташовані за адресою: м.Харків, АДРЕСА_1. Майно перебуває на балансі Державний навчальний заклад «Харківський професійний ліцей будівельних технологій».

Вартість майна визначена згідно із висновком про незалежну оцінку станом на 08.12.2014 і становить 877 900 грн., без урахування ПДВ.

За актом приймання-передачі орендованого майна від 27.03.2015, який є додатком №1 до договору оренди №5890-Н від 27.03.2015, приміщення передано ФОП ОСОБА_4 у строкове платне користування для розміщення швейного цеху.

Згідно з п.10.1 вказаного договору оренди, термін дії договору до 27.03.2016 року.

Відповідно до ст. 764 ЦК України вищезазначений договір був пролонгований у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Прокурор вважає, що передача в оренду приміщень Державного навчального закладу «Харківського професійного ліцею будівельних технологій», який є суб'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, що вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведені обставини, прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди №5890-Н від 27.03.2015, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ФОП ОСОБА_4 та зобов`язання ОСОБА_4 звільнити орендовані нежитлові приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для подання прокурором позову стала необхідність захисту економічних інтересів держави, внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу, суб`єкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності жодним чином не пов`язаної з навчальним процесом/

Так, прокурор, посилаючись на положення ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" зазначає про наявність підстав для визнання договору оренди від 27.03.2015 року № 5890-Н недійсним згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Суд, розглянувши наявні матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" визначено, що відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Суд, дослідивши умови спірного договору дійшов висновку, що під час укладення договору оренди майна № 5890-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

27.03.2015 року у встановленому договором порядку майно, яке є предметом договору, було передано відповідачеві в користування, про що складено акт приймання-передачі.

Зважаючи на те, що предметом договору оренди від 27.03.2015 року № 5890-Н є нежитлові приміщення будівлі учбового корпусу Державного навчального закладу «Харківський професійний ліцей будівельних технологій», які є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі - Закон).

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

За умовами абзацу першого частини другої ст. 9 зазначеного Закону, орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Статтею 5 статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується з п.1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до рішення Харківської міської ради від 15.12.2004 року було виключено з житлового фонду будинок № 30 літ. В-5, розташований за адресою: 61099 м. Харків, АДРЕСА_1, який по сьогоднішній день знаходиться на балансі ДНЗ «Харківський професійний ліцей будівельних технологій», оскільки цей будинок не відповідає санітарно- технічним вимогам, які пред'являються до житлових приміщень, що підтверджується копією вищезазначеного рішення.

Матеріали справи свідчать, що спірний договір оренди укладався за погодженням з Міністерством освіти і науки України, при цьому в листі останнього вказано, що зазначені приміщення не підпадають під критерії заборони до оренди, визначені у ч.2 ст.4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та можуть бути передані в оренду, зважаючи на відповідний намір балансоутримувача та заяву потенційного орендаря.

В матеріалах справи наявний лист Міністерства освіти на науки України № 06-5105 від 29.10.2014 року в якому вказано, що Міністерство розглянуло звернення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області щодо надання дозволу на передачу в оренду частини нежитлового приміщення, площею 395,7 кв.м (м. Харків, АДРЕСА_1), що знаходиться на балансі ДНЗ «Харківський професійний ліцей будівельних технологій» і на засіданні Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки прийнято рішення/протокол 34 від 10.11.2014 р. надати дозвіл на переданz в оренду зазначеного майна відповідно до законодавства терміном на 1 рік.

На виконання п. 5.8 договору оренди, відповідачем було укладено договір добровільного страхування № Ф5/15/043/МВ від 01.04.2015 року.

Пунктом 5.12 договору оренди в якості обов'язку орендаря визначено зобов'язання щодо укладання договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна з балансоутримувачем (3-ою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача) та їх відшкодування.

Дане зобов'язання також виконано відповідачем в повному обсязі, що підтверджується договором про відшкодування орендарем витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, компенсацію плати за землю та надання комунальних послуг від 27.03.2015 року (а.с. 179-180).

Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за вказаним договором є нежитлові приміщення, що відповідає об`єктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, об`єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься об`єкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

При цьому, відповідно до абз. 20 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Суд зазначає, що в розумінні діючих правових норм до об'єктів освіти, зокрема, відносяться вищі навчальні заклади.

Так, відповідно до п. 1.1 Статуту Державного навчального закладу «Харківський професійний ліцей будівельних технологій» (далі - професійний ліцей) є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної освіти, базової загальної середньої освіти та повної загальної середньої освіти. Професійний ліцей здійснює підготовку кваліфікованих робітників, як правило, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів на основі не повної базової загальної освіти, базової чи повної загальної середньої освіти, а також професійно-технічне навчання перепідготовку та підвищення кваліфікації працюючих робітників і незайнятого населення.

Пунктом 1.2 Статуту, головним завданням професійного ліцею є забезпечення права громадян України на професійне навчання відповідно до їх покликання, інтересів та здібностей з метою задоволення потреб економіки країни у кваліфікованих і конкурентоспроможних на ринку праці робітниках.

Відповідно до п. 1.4 Статуту, до основних напрямів діяльності професійного ліцею може також належати надання платних послуг, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» (зі змінами) та пов`язані з основною статутною діяльністю професійного ліцею.

Крім того, у статуті професійного ліцею (п. 7.4) також передбачено, що додатковими джерелами фінансування є зокрема доходи від надання в оренду або користування приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" (у редакції станом на момент укладення спірного договору) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч. 5 ст. 63 України "Про освіту").

Приписами ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за N 796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Як встановлено судом, на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні та в учбовому процесі не використовувались.

Як вже було зазначено вище рішенням Харківської міської ради від 15.12.2004 року було виключено з житлового фонду будинок № 30 літ. В-5, розташований за адресою - м. Харків, АДРЕСА_1, який на сьогоднішній день знаходиться на балансі ДНЗ «Харківський професійний ліцей будівельних технологій», оскільки цей будинок не відповідає санітарно-технічним вимогам, які пред`являються до житлових приміщень, що підтверджується копією даного рішення.

Крім того, представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача, зазначав, що приміщення, які є предметом спірного договору оренди, ніколи не використовувались з метою забезпечення навчального процесу.

Отже посилання прокурора на те, що укладенням спірного договору оренди порушено інтереси держави, оскільки в оренду незаконно отримано нежитлові приміщення площею 369,0 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, не підтверджені матеріалами справи.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, зі змінами, затвердженими Постановою Кабінету міністрів України № 961 від 14.09.2011р. і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2015р.- 12270,98 грн. Орендна плата за перший місяць оренди березень 2015р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за березень 2015р.

Відповідно до п. 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.6 договору визначено, що орендна плата перераховується до Державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої методики, у співвідношенні:

- безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 70%;

- на рахунок, визначений балансоутримувачем у розмірі 30%.

Відповідно до наданих третьою особою пояснень, протягом терміну договору оренди ФОП ОСОБА_4А, сплачено в дохід держави без ПДВ - 123 825, 00 грн , а саме до Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області - 86 678 грн., балансоутримувачу ДНЗ «Харківський професійний ліцей будівельних технологій» - 37 153 грн., також відповідачем в повному обсязі сплачуються всі комунальні платежі за цим договором з усієї займаної площі оренди - тепло, вода, електроенергія, вивіз сміття, податок на землю.

Третя особа крім того вказує на те, що за період оренди та на даний час ліцей не має потреби в площах, займаних ФОП ОСОБА_4, а окрема будівля не пов'язана з навчальним процесом, оскільки має окремий вхід і знаходиться на значній відстані від учбового корпусу.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 27.03.2015р. № 5890-Н, як то: укладення вказаного договору має насідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності).

За таких обставин, господарський суд, всебічно повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи та подані сторонами докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсним договору №5890-Н від 27.03.2015 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, оскільки прокурором належними доказами не доведено, що спірні орендовані приміщення належать до об`єктів освіти і науки, що фінансуються з державного бюджету, а також технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2016 року по справі № 922/5058/15.

Щодо вимоги прокурора про зобов'язання ФОП ОСОБА_4 звільнити окреме індивідуально- визначене майно - нежитлові приміщення: кімнати №№5-1, 5-2, 5-3, 5-4, 5-13, 5-16, 5-17, 15-18, 5-19, 5-20, частково 5-21 (площею 16,0 кв.м), кім. №5-23 на п'ятому поверсі та кім. №№4-9, 4-10, 4-11, 4-12, 4-12, 4-13, 14, 4-15, 4-16, 4-17, 4-18, 4-21, 4-22, 4-31 на четвертому поверсі 5-ти поверхової будівлі учбового корпусу (Інв. №10310007, літ. В-5), загальною площею 369,0 кв.м, розташовані за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, та повернути їх РВ ФДМУ по Харківській області то суд зазначає, що дані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору оренди, а оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги прокурора про визнання договору оренди від 27.03.2015р. № 5890-Н недійсним, дані вимоги прокурора також не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на прокурора.

На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 6, 8, 19, 58, 124, 129 Конституції, ст.ст. 203, 207, 215, 216, 217, 236 Цивільного кодексу України, керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82- 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 26.08.2016 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/2010/16