ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016 року Справа № 904/1058/16 Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Ситниковій М. Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 12.01.2015 року

від відповідача: представник Бурчак П.І., довіреність № б/н від 25.08.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2016 року у справі № 904/1058/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернігів

до Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство", м. Дніпропетровськ

про стягнення 153 750, 70 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" про стягнення з останнього на свою користь основного боргу у сумі 72 000, 00 грн., 3% річних у сумі 3 340, 59 грн., пені у сумі 40 770, 07 грн., інфляційних втрат у сумі 37 640, 10 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2016 року у справі № 904/1058/16 (суддя Соловйова А.Є.) позов задоволено частково; стягнуто з Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 72 000, 00 грн. - основного боргу, 3 340, 59 грн. - 3% річних, 37 640, 10 грн. - інфляційних втрат, 9 904, 82 грн. - пені, 1 843, 28 грн. - судового збору, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з обставин неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором №7/КС про надання юридичних послуг від 20.11.2008 року щодо своєчасної оплати вартості наданих позивачем відповідачу послуг правового характеру за період з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року у сумі 72 000, 00 грн., передбаченої умовами договору відповідальності за прострочення виконання зобов'язання з оплати наданих послуг у вигляді пені, а також передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України та умовами договору відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді інфляційних втрат та 3% річних. Суд відмовив в задоволенні позову щодо частини заявленої до стягнення пені з тих підстав, що позивач при розрахунку пені не припинив нарахування пені через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане, як це встановлено частиною шостою статті 232 ГК України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Колективне підприємство "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, відповідач просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на ті обставини, що ним надавалися до суду першої інстанції заперечення проти позову з тих підстав, що відповідач ніяких правовідносин з позивачем не мав, печатку та підпис на договорі не ставив. Разом з тим, відповідач зазначає, що не міг виконати вимоги ухвали суду від 19.04.2016 року, якою зобов'язано відповідача надати вільні зразки підпису директора відповідача ОСОБА_3 та печатки підприємства, а також зобов'язано директора з'явитися до судового засідання для відібрання експериментальних зразків підпису та печатки, оскільки не отримував ухвалу суду від 19.04.2016 року, про судові засідання, призначені на 19.04.2016 року та на 05.05.2016 року, не був повідомлений, а в матеріалах справи немає підтвердження того, що ОСОБА_3 отримав лист суду. За доводами відповідача, про винесене рішення відповідач довідався від Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок, яка отримала таке рішення поштовим відправленням.

До апеляційної скарги відповідачем додане клопотання про призупинення дії наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 року до розгляду апеляційної скарги судом.

26.08.2016 року від позивача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, яке апеляційним господарським судом задоволено.

У судовому засіданні апеляційного господарського суду представник відповідача зазначив, що про судове засідання, призначене судом першої інстанції на 05.05.2016 року, у якому і було прийняте оскаржуване рішення, відповідач не знав, у зв'язку з чим не мав можливості подати до суду свої докази, оскільки не отримував від суду ніяких документів про це судове засідання. Представник відповідача пояснив, що ніяких договорів з позивачем відповідач не мав, спірний договір колишній директор відповідача ОСОБА_3, якого на даний час звільнено, але який був директором відповідача на дату прийняття оскаржуваного рішення та подання апеляційної скарги на це рішення, не підписував, печатку відповідача на договорі не проставляв, в силу яких обставин на договорі міститься печатка відповідача відповідачу невідомо. Представник відповідача зазначає про те, що у 2008 році між позивачем та вищестоящою організацією відповідача, а не відповідачем, укладався договір про надання послуг, але лише щодо надання разової послуги. Згідно пояснень представника відповідача, у період з 2008 року по 2016 рік позивач ніяких послуг відповідачу не надавав, на підставі спірного договору з 2008 року відповідачем на користь позивача офіційно не здійснювалось жодної оплати послуг позивача. Відповідачу незрозуміло, чому, якщо договір існує з 2008 року, позивач не звертався до відповідача з відповідними вимогами раніше та за попередній період. У штаті підприємства є всього три працівники - директор, бухгалтер та водій, і згідно їх пояснень у підприємства відповідача ніяких правовідносин з позивачем не було. Отже, природа походження спірного договору відповідачу невідома. На запитання суду, чи може відповідач пояснити факт видачі відповідачем в особі його колишнього директора у 2014 році довіреності на ім'я позивача для здійснення останнім представництва відповідача, яка наявна в матеріалах справи, представник відповідача пояснив, що зі слів колишнього директора відповідача така довіреність ним теж не видавалась, не підписувалась. Також, на запитання суду, чи знаходиться відповідач за адресою, яка як адреса його місцезнаходження значиться в матеріалах справи, представник відповідача підтвердив місцезнаходження відповідача за цією адресою (вул. Комсомольська, буд. 31 у м. Дніпропетровську). Оскільки відповідач заперечує факт підписання спірного договору його колишнім директором та проставлення на цьому договорі печатки відповідача, зазначає про те, що не отримував ухвалу суду першої інстанції, якою витребовувались докази та визнавалась явка у судове засідання директора відповідача обов'язковою з метою вирішення питання призначення у справі судової експертизи, на репліку суду, що відповідач не ставить питання про призначення у справі відповідної судової експертизи і перед апеляційним господарським судом, представник відповідача пояснив, що колишній директор відповідача хворіє, окрім цього, для призначення судової експертизи необхідно відібрати зразки підпису колишнього директора відповідача, а для цього необхідна його згода, та він повинен з'явитися до суду.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні апеляційного господарського суду позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що протягом дев'яти років він обслуговує саму велику громадську організацію в області - Дніпропетровську обласну організацію Українського товариства мисливців та рибалок. Ця організація нараховує декілька десятків тисяч чоловік, в своїй структурі має багато підрозділів, колективних підприємств, але юриста в штаті цієї організації як не було, так і немає до цього часу, що підтверджується і тим, що інтереси відповідача при розгляді даної справи у суді представляє представник за довіреністю. Позивач посилається на ті обставини, що він надавав послуги юридичного характеру як Дніпропетровській обласній організації Українського товариства мисливців та рибалок, так і всім колективним підприємствам, що входять до складу цієї організації, а це великий обсяг роботи з різних питань. Як обласна організація, так і відповідач, розуміли, що мати юриста в штаті це значно дорожче для підприємства, ніж укласти договір на юридичне обслуговування, за яке в місяць підлягає сплаті лише 2000, 00 грн. За доводами позивача, він майже кожного дня був на підприємстві відповідача, за усними дорученнями, у тому числі бухгалтера відповідача, надавав послуги юридичного характеру щодо різних питань поточної діяльності відповідача. Позивач зазначає, що обов'язок по складанню Актів наданих послуг умовами спірного договору покладено на відповідача, однак такі акти відповідач позивачу не надавав, а необхідності мати ці Акти у позивача не було. Також, за умовами Договору, якщо відповідач не склав та не направив позивачу для підписання Акт наданих послуг, послуги вважається такими, що надані позивачем. Якщо відповідач у будь-якому місяці спірного періоду не отримав послуги від позивача, позивач вважає, що він мав право розірвати спірний договір, однак цього не зробив. Позивач посилається на ті обставини, що з 2008 року оплату послуг він отримував безпосередньо від директора відповідача готівкою. На запитання суду, які послуги надавались позивачем відповідачу на підставі довіреності відповідача, виданої у 2014 році, позивач відповів, що це послуги, пов'язані з орендними правовідносинами відповідача з контрагентами (спілкування з орендарями щодо сплати орендної плати, складання претензій, які підписував директор відповідача). Також, позивач пояснив, що спори, які виникали у діяльності відповідача, не передавались на вирішення суду, оскільки відповідач не мав коштів на оплату судового збору, не оплачував судовий збір. Протягом спірного періоду відповідач не оплачував кошти позивачу за абонентське обслуговування, посилаючись на відсутність коштів.

У судовому засіданні 29.08.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2008 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (виконавець) та Колективне підприємство "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" (замовник) уклали договір № 7/КС про надання юридичних послуг (далі - Договір, а.с. 29-31, т. 1), відповідно до умов якого (п. 1.1.) виконавець приймає на себе зобов'язання в рамках абонентського обслуговування надавати замовнику послуги правового характеру, а саме:

здійснювати підготовку та перевірку локальних документів замовника (правового характеру);

надавати консультації, довідки, висновки з правових питань, які виникають в діяльності замовника, представляти інтереси в судах, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування і т.п.

Відповідно до п. 2.1. Договору щомісячна вартість послуг виконавця за даним Договором складає 2 000, 00 грн. Дана сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих виконавцем послуг за даним Договором.

Оплата послуг здійснюється щомісяця, не пізніше 1-го числа кожного місяця, шляхом передачі замовником грошових коштів виконавцю в розмірі, зазначеному в п. 2.1. даного Договору в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця (п. 2.2. Договору).

За приписами п. 5.1. Договору виконавець діє за розпорядженням (в тому числі і усним) замовника та у відповідності з його вимогами. Якщо виконавцю не надаються чіткі вказівки щодо виконання того або іншого доручення, вважається, що виконавець має право приймати самостійні рішення з виконання дорученого йому завдання в рамках максимально можливого задоволення потреб замовника.

Отримавши доручення замовника, виконавець погоджує строки, порядок його виконання та форму звітності. Виконавець інформує замовника про будь-яку істотну інформацію, яка відноситься до виконання доручення (п. 5.2. Договору).

За відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру (п. 5.5. Договору).

Згідно з п. 9.1. Договору факт надання послуг, передбачених даним Договором, підтверджується Актом наданих послуг, який щомісяця не пізніше 10-го числа кожного місяця надсилається на адресу виконавця і підписується повноважними представниками сторін.

Обов'язок складання та направлення виконавцю Акта наданих послуг покладається на замовника (п. 9.2. Договору).

Послуги вважаються виконаними якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті замовником, у випадку не направлення замовником Акта наданих послуг на адресу виконавця (п. 9.3. Договору).

Пунктом 8.1. Договору сторони погодили, що Договір набирає чинності з 01.12.2008 року та діє до його розірвання за ініціативою однієї із сторін.

Кожна сторона має право достроково розірвати Договір, повідомивши про це іншу сторону не пізніше, ніж за 30 днів до дати припинення, але при цьому дія даного Договору припиняється шляхом підписання додаткової угоди про дострокове розірвання Договору. Разом з тим, зобов'язання сторін, які виникли за даним Договором у період його дії, діють до повного їх виконання сторонами (п. 8.2. Договору).

Доказів розірвання Договору станом на дату розгляду справи судом першої інстанції сторонами по справі не надано.

Позивач, виходячи з умов укладеного Договору, звернувся з позовом до суду, яким просить, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по сплаті за надання юридичних послуг (основний борг), які підлягали оплаті у період з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року, загальна вартість яких становить 72 000, 00 грн. (2 000, 00 грн. щомісяця відповідно до п. 2.2. Договору).

В обґрунтування заявлених позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу позивач послався на обставини постійного надання ним відповідачу на підставі Договору послуг правового характеру, у тому числі з перевірки документів відповідача, консультування з приводу орендних відносин відповідача зі своїми контрагентами, щодо можливості визнання права власності за відповідачем на об'єкт нерухомості в м. Дніпропетровську тощо, встановлене Договором зобов'язання відповідача приймати надані послуги та щомісяця їх оплачувати у сумі 2000, 00 грн. у передбачений Договором строк, невиконання відповідачем у період з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року свого обов'язку по сплаті за надання юридичних послуг та наявності у зв'язку з цим боргу відповідача перед позивачем у сумі 72 000, 00 грн.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу приписів частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За приписами частини першої ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою спірний Договір є Договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Як встановлено вище, за умовами Договору позивач зобов'язався надавати відповідачу послуги правового характеру відповідно до визначеного Договором переліку, який не є вичерпним, а вартість послуг, що підлягає сплаті щомісяця, є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих послуг.

Також, відповідно до умов Договору позивач діє за розпорядженням, в тому числі усним, відповідача у відповідності з його вимогами, а якщо чіткі вимоги щодо виконання доручення позивачу не надаються, позивач вправі приймати самостійні рішення з виконання дорученого йому завдання в рамках максимально можливого задоволення потреб відповідача. За відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від відповідача, вважається, що позивач надавав юридичні послуги загального характеру.

Умови Договору передбачають і складання позивачем та відповідачем Акту наданих послуг, яким підтверджується факт надання послуг, передбачених Договором, обов'язок скласти та направити який позивачу покладено на відповідача. Разом з тим, послуги вважаються наданими якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті відповідачем, якщо відповідач не направить Акт наданих послуг позивачу.

Акти наданих послуг у спірний період (період, за який заявлена до стягнення сума основного боргу) між сторонами не складались та не підписувались. Ця обставина не заперечується ні позивачем, ні відповідачем.

Матеріали справи не містять і розпоряджень відповідача (письмових), які б надавались позивачу щодо надання останнім послуг правового характеру.

Проте, враховуючи умови Договору, відсутність таких розпоряджень, які можуть бути і усними, не спростовує факту надання позивачем у відповідному місяці юридичних послуг загального характеру, а не виконання відповідачем обв'язку складати та направляти позивачу Акти наданих послуг, як і не направлення відповідачем позивачу заперечень щодо надання послуг у певний період часу, не спростовує того, що за умовами Договору послуги вважаються виконаними.

Аналізуючи умови спірного Договору у їх системному зв'язку, апеляційний господарський суд вбачає підстави дійти висновку, що у спірних відносинах щодо сплати абонентської плати саме відповідач повинен був складати документи, які як підтверджують, так, відповідно, і заперечують, надання послуг у певних періодах, та направляти їх позивачу, а також при вирішенні спору у судовому порядку надати докази в підтвердження обставин не надання позивачем на виконання умов Договору послуг. Однак, таких доказів відповідач не надав.

Апеляційний господарський суд приймає до уваги і те, що матеріали справи містять видану відповідачем в особі його директора довіреність № 7/КС від 04.03.2014 року (а.с. 103, т. 1), тобто видану у період, за який заявлено до стягнення спірну суму основного боргу, якою ОСОБА_1 уповноважується здійснювати представництво Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" у всіх органах державної влади і управління (органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, у тому числі в органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Служби Безпеки України, органах державної митної служби, органах державної податкової служби, органах державної виконавчої служби та ін.), на підприємствах, організаціях, установах усіх форм власності, а також перед фізичними особами, в загальних та спеціалізованих судах окремих судових юрисдикцій всіх інстанцій, третейських судах, у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, в інших судах, які створюються та діють за законодавством України, з наданням певних прав.

У цій довіреності зазначено, що дана довіреність видана на виконання Договору про надання юридичних послуг № 7/КС від 20.11.2008 року, видана без права передоручення строком на три роки.

Наведеним спростовуються доводи відповідача про те, що відповідач будь-яких правовідносин з позивачем не має.

З урахуванням вказаних умов Договору та наведеного вище, позивач вважається таким, що виконав належним чином умови Договору у період, за який заявлена до стягнення сума основного боргу (з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року) щодо надання відповідачу послуг, а останній прийняв надані послуги; приймаючи до уваги зміст пунктів 2.1. та 2.2. Договору строк оплати вказаних послуг є таким, що настав.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Відповідачем не надано доказів оплати наданих позивачем послуг, як і не надано доказів, що послуги позивачем у вказаний період не надавалися та заборгованість за вказаний період відсутня.

За наведеного, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що є правомірними та обґрунтованими заявлені позивачем вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 72 000, 00 грн.

Окрім вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу, позивач на підставі умов Договору та ст. 625 ЦК України заявив вимоги про стягнення з відповідача на свою користь 3% річних у загальній сумі 3 340, 59 грн. за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року, інфляційні втрати, розраховані від суми основного боргу із застосуванням індексів інфляції за загальний період: січень 2013 року - грудень 2016 року, у сумі 37 640, 10 грн., пені у загальній сумі 40 770, 07 грн. за загальний період прострочення виконання зобов'язання з оплати послуг з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року.

Частина друга статті 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, частина перша статті 199 Господарського кодексу України передбачає, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Відповідно до пункту 10.3. Договору за порушення умов розділу 2 даного Договору (вартість послуг та порядок розрахунків), яким, зокрема, передбачено (п. 2.2.), що оплата послуг здійснюється щомісяця, не пізніше першого числа кожного місяця, шляхом передачі замовником грошових коштів виконавцю у розмірі, вказаному у п. 2.1. Договору (щомісяця 2000, 00 грн. - фіксована абонентська плата) в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця, замовник сплачує на користь виконавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми простроченого платежу, інфляційні втрати і проценти за користування грошовими коштами згідно діючого законодавства.

Частина шоста статті 232 Господарського кодексу України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду повністю задоволено заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 3 340, 59 грн., інфляційних втрат у сумі 37 640, 10 грн. та частково задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача пені, а саме у сумі 9 904, 82 грн., за результатами здійсненого судом перерахунку заявленої до стягнення пені з урахуванням вимог частини шостої статті 232 ГК України, в решті вимог щодо стягнення пені відмовлено.

Апеляційний господарський суд, враховуючи наведені вище законодавчі приписи, умови Договору, факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати вартості передбачених Договором послуг (абонентської плати), перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат, які розраховані відповідно до рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р, можливість застосування яких узгоджується з правовою позицією, наведеною у п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з подальшими змінами і доповненнями, погоджується з рішенням місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 37 640, 10 грн., розрахованих від суми основного боргу з застосуванням індексів інфляції за загальний період: січень 2013 року - грудень 2016 року, та висновком місцевого господарського суду щодо помилковості розрахунку позивачем пені, виконаного без врахування положень частини шостої статті 232 Господарського кодексу України.

Разом з тим, при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд не дослідив належним чином умови спірного Договору щодо строку оплати послуг, відповідно, і початку періоду прострочення такої оплати.

Як встановлено вище, відповідно до умов Договору (п. 2.2.) оплата послуг здійснюється щомісяця, не пізніше 1-го числа кожного місяця, шляхом передачі замовником грошових коштів виконавцю в розмірі, зазначеному в п. 2.1. даного Договору, в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Отже, оплата відповідачем послуг щомісяця не пізніше 1-го числа, тобто і 1-го числа кожного місяця, вважатиметься оплатою послуг у строк, встановлений Договором. У разі не здійснення такої оплати у вказаний строк, прострочення оплати матиме місце з 2-го числа кожного місяця.

Позивач розрахував та заявив до стягнення 3% річних та пеню за загальний період прострочення оплати з 01.01.2013 року по 01.01.2016 року. В розрізі кожного місяця спірного періоду 3% річних та пеня розраховані також з першого числа кожного місяця спірного періоду, тоді як мали розраховуватись з другого числа кожного місяця спірного періоду.

Здійснивши за допомогою програмного забезпечення "Ліга: Закон Еліт" перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та пені у відповідності з умовами Договору щодо строку оплати послуг та початку періоду прострочення оплати, а щодо пені і з урахуванням вимог частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, апеляційний господарський суд вбачає підстави вважати, що правомірно заявленими є вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання з 02.01.2013 року по 01.01.2016 року (в розрізі кожного місяця - з другого числа місяця по 01.01.2016 року), що є в межах заявленого періоду нарахування, у сумі 3 334, 68 грн. та пені у загальній сумі 9 899, 90 грн., розрахованої від суми основного боргу по кожному місяцю спірного періоду окремо, починаючи з другого числа місця та припиняючи нарахування через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За наведеного вище, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині сум 3% річних та пені, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, та, відповідно, в частині розподілу судових витрат за подання позовної заяви, а апеляційна скарга відповідача - задоволенню частково; в решті рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

У період розгляду даної справи господарським судом першої інстанції відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності.

Місцевий господарський суд у оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для застосування позовної давності до заявлених позовних вимог як про стягнення основного боргу, так і про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, станом на дату розгляду справи, в силу наступного.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258).

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 10.6. Договору, укладеного у письмовій формі, позивач та відповідач погодили, що строки позовної давності за вимогами про стягнення платежів за даним Договором, неустойки - пені, штрафів, інфляційних втрат, процентів річних (і т.п.) за даним Договором, встановлюються сторонами тривалістю 10 років.

За загальним правилом, наведеним у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п'ятої цієї ж статті Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України).

Отже, виходячи з наведених правових норм, умов Договору, періоду, за який заявлені до стягнення основний борг, 3% річних, інфляційні втрати та пеня, позовна давність за заявленими позивачем вимогами на дату звернення позивача з позовом до суду не є такою, що спливла.

Апеляційний господарський суд відхиляє посилання відповідача на те, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі не враховано його доводи про відсутність у відповідача з позивачем будь-яких правовідносин, що спірний Договір, акти виконаних робіт відповідач не підписував, печатку на Договорі не ставив.

Вказані доводи відповідача щодо відсутності між ним та позивачем правовідносин, не підписання відповідачем Договору, не проставлення відповідачем на Договорі печатки не підтверджені відповідачем належними доказами. До заперечення на позов, поданого відповідачем до суду першої інстанції (а.с. 93, т. 1), не надано жодного доказу, який би стосувався фактичних обставин справи.

Проте, врахувавши заперечення відповідача, з метою визначення необхідності призначення у справі судової експертизи для з'ясування питання належності підпису директора відповідача ОСОБА_3 та печатки відповідача, які проставлені на спірному Договорі, дійсному підпису та оригіналу печатки суд першої інстанції ухвалою від 19.04.2016 року зобов'язував відповідача надати вільні зразки підпису директора відповідача та печатки підприємства, зобов'язував директора відповідача ОСОБА_3 особисто з'явитися у судове засідання 05.05.2016 року для відібрання експериментальних зразків підпису та печатки відповідача. Розгляд справи було відкладено у судове засідання на 05.05.2016 року, а також продовжено строк розгляду спору до 10.05.2016 року.

Однак, відповідач вимоги ухвали суду від 19.04.2016 року не виконав, явку директора підприємства у судове засідання на 05.05.2016 року не забезпечив.

В силу положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Відповідно до статей 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Місцевий господарський суд створив для відповідача необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, для доведення обставин, на які відповідач посилається, однак відповідач не виконав вимоги суду, метою яких було отримання доказів в підтвердження доводів відповідача.

В жодне із чотирьох судових засідань, призначених для розгляду справи судом першої інстанції, відповідач не забезпечив явку повноважного представника.

З урахуванням наведеного, оскільки всупереч вимогам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не було надано до суду доказів на підтвердження обґрунтованості свого твердження, що спірний Договір він не підписував та печатка ним на Договорі не ставилась, відповідачем фактично не доведено підставність такого твердження, а тому відповідні заперечення апеляційним господарським судом до уваги не приймаються. Щодо доводів відповідача про не підписання ним Актів наданих послуг колегія суддів зазначає, що за умовами Договору обов'язок складати та підписувати такі акти, направляти їх позивачу для підписання покладається саме на відповідача, а в силу п. 9.3. Договору у випадку не направлення відповідачем Акта наданих послуг на адресу позивача послуги вважаються виконаними якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті відповідачем. Відповідно, виходячи з умов Договору, не складання, не надання відповідачем доказів щодо ненадання позивачем відповідачу послуг за Договором (не здійснення абонентського обслуговування), обов'язок складати які є обов'язком відповідача, апеляційний господарський суд відхиляє і доводи відповідача про те, що послуги позивачем відповідачу не надавались.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо ненадання позивачем відповідачу послуг протягом періоду часу, який є за межами спірного періоду, оскільки такі доводи є за межами предмета спору.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача, що його не було повідомлено про судові засідання, призначені на 19.04.2016 року та на 05.05.2016 року, що відповідач не знав про зміст ухвали суду від 19.04.2016 року та, відповідно, про вимоги суду у цій ухвалі.

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Зазначене відповідає правовій позиції, наведеній у п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з подальшими змінами і доповненнями.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надав до суду першої інстанції заперечення на позов (а.с. 93, т. 1), у матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення відповідачу поштових відправлень, якими останньому направлялися ухвали суду першої інстанції від 24.02.2016 року, від 15.03.2016 року, від 05.04.2016 року (повідомлення про судове засідання, призначене на 19.04.2016 року) (а.с. 81, 82, 97, т. 1). Отже, відповідач був обізнаний про розгляд даної справи судом першої інстанції.

Повідомлення відповідача про судове засідання, призначене на 05.05.2016 року, підтверджується копією реєстру № 222 від 22.04.2016 року замовленої пошти по Дніпропетровську з повідомленням (а.с. 106, т. 1), що в силу вищенаведеного є належним доказом повідомлення відповідача про судове засідання.

Отже, відповідач не скористався своїм процесуальним правом на участь у судових засіданнях суду першої інстанції, так само як і не повідомив суд про причини неявки у судові засідання свого представника. Додаткових пояснень чи клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача до суду першої інстанції також не надходило.

Керуючись положеннями ст. 75 ГПК України, суд першої інстанції прийняв рішення у справі за відсутності представника відповідача, оскільки матеріали справи та надані позивачем документи дозволяли розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, неможливість присутності якого у судовому засіданні документально підтверджена не була та неявка якого не перешкоджала вирішенню спору.

Судом першої інстанції дотримано усіх вимог законодавства для належного та завчасного повідомлення відповідача про дату та час судових засідань у справі.

Подання до суду першої інстанції доказів в підтвердження своїх доводів та призначення у справі експертизи залежало виключно від волі та дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити і про те, що клопотання про призначення судової експертизи у справі з метою встановлення обставин щодо відповідності підпису на Договорі особі, яка, виходячи зі змісту Договору, його підписала, а також відповідності печатки, проставленої на Договорі, печатці відповідача відповідач не ставить і перед судом апеляційної інстанції. При цьому представник відповідача пояснив, що колишнього директора відповідача ОСОБА_3 звільнено з підприємства, він хворіє, оскільки для призначення судової експертизи необхідно відібрати зразки підпису колишнього директора відповідача, для цього необхідна його згода, та він повинен з'явитися до суду. Про те, що відповідач зобов'язується чи зможе забезпечити явку у судове засідання апеляційного господарського суду колишнього директора відповідача ОСОБА_3, надати вільні зразки його підпису, відтиску печатки підприємства представник відповідача не зазначає.

Разом з тим, призначення судової експертизи у справі судом апеляційної інстанції матиме наслідок збирання нових доказів по справі.

Проте, за приписами ст. 101 Господарського процесуального кодексу України додаткові докази приймаються судом апеляційної інстанції, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

З урахуванням наведеного вище як щодо вжиття місцевим господарським судом всіх залежних від нього заходів щодо призначення у справі судової експертизи, так і щодо належного повідомлення відповідача про судові засідання у справі, призначені на 19.04.2016 року та на 05.05.2016 року, підстав для збирання додаткових доказів у справі шляхом призначення судової експертизи колегія суддів не вбачає.

Не підлягає задоволенню клопотання відповідача про призупинення дії наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 року до розгляду апеляційної скарги судом.

Відповідно до статті 1211 ГПК України повноваження щодо зупинення виконання судового рішення має виключно суд касаційної інстанції. Тому апеляційний господарський суд за будь-яких обставин не має права на таке зупинення (п. 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Судові витрати за подання апеляційної скарги у справі у відповідності до ст. 49 ГПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно розміру задоволених за апеляційною скаргою вимог; в решті - відносяться на відповідача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2016 року у справі № 904/1058/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2016 року у справі № 904/1058/16 змінити та викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 31, ідентифікаційний код 23070173) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (14000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) основний борг у сумі 72 000 (сімдесят дві тисячі) грн. 00 коп., 3% річних у сумі 3 334 (три тисячі триста тридцять чотири) грн. 68 коп., інфляційні втрати у сумі 37 640 (тридцять сім тисяч шістсот сорок) грн. 10 коп., пеню у сумі 9 899 (дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто дев'ять) грн. 90 коп., судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 843 (одна тисяча вісімсот сорок три) грн. 12 коп.

В решті рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2016 року у справі № 904/1058/16 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (14000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Колективного підприємства "Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 31, ідентифікаційний код 23070173) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 509 (п'ятсот дев'ять) грн. 45 коп.

Видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Повна постанова складена 05.09.2016 року.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков