РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016Справа №910/6202/16

За позовом Комунального підприємства «Дирекція з капітального будівництва та реконструкції «Київбудреконструкція»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд»

про стягнення 33 804,69 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Сулима В.М. - за довіреністю № 9 від 26.04.2016 року;

від відповідача: Роспотнюк В.О. - за довіреністю б/н від 24.05.2016року;

Обставини справи :

Комунальне підприємство «Дирекція з капітального будівництва та реконструкції «Київбудреконструкція» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд» про стягнення 33 804,69 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо використання авансу за умовами Договору підряду №320 від 26.05.2015 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов стягнувши з відповідача на свою користь 30 126,96 грн. - суми основного боргу, 3 304,78 грн. - пені, 225,33 грн. - 3% річних, 147,62 грн. - інфляційних втрат, 1 178,00 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 10.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 року відкладено розгляд справи на 18.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року, в зв'язку з нез'явленням представника відповідача відкладено розгляд справи на 31.05.2016 року.

В судовому засіданні 31.05.2016 року оголошено перерву до 08.06.2016 року.

В судовому засіданні 08.06.2016 року оголошено перерву до 29.06.2016 року.

22.06.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від позивача надійшла заява про часткову відмову від позову, згідно якої позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення 30 126,96 грн. в зв'язку з виконанням робіт за Договором підряду №320 від 26.05.2015 року на суму 30 126,96 грн. в квітні 2016 року.

В судовому засіданні 29.06.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 29.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2015 року між Комунальним підприємством «Дирекція з капітального будівництва та реконструкції «Київбудреконструкція» (далі по тексту - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд» (далі по тексту - підрядник, відповідач) укладено Договір підряду №320 (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п.1.2. Договору) Замовник доручає, а Підрядник бере на себе зобов'язання по виконанню робіт, а саме: «ДК 016- 2010 код 41.00.3-Капітальний ремонт сходових клітин житлового будинку за адресою: бульвар Давидова 20 (1-й) Дніпровського району міста Києва (Будування житлових будівель (нове будівництво, реконструкція, капітальний і поточні ремонти) - код 41.00.30-00.00)» (адресний перелік об'єктів визначається розпорядженням КМДА від 09.04.2015 року, № 346).

Відповідно до п.2.1. Договору, строк виконання робіт визначений цим Договором наступний: Початок робіт - з моменту укладання договору. Закінчення робіт - грудень 2015р.

Датою закінчення робіт вважається дата їх прийняття Замовником (п.2.2. Договору).

Відповідно до п. 5.5. Договору (в редакції Додаткової угоди №1 від 15.09.2015р.), Замовник має право надати Підряднику аванс на строк не більше трьох місяців (згідно Постанови КМ України від 23 квітня 2014 року №117 та від 27.12.2001 №1764) у розмірі не більше 30% вартості річного обсягу робіт, що складає 30 126,96 (тридцять тисяч вісімсот тринадцять грн. 00 коп.), в т.ч. ПДВ 20% - 5 021,16 грн.

Згідно з п. 5.6. Договору, підрядник зобов'язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт обладнання, матеріалів, конструкцій та виробів протягом трьох місяців після одержання авансу але не пізніше 30.12.2015р. По закінченню тримісячного терміну використані суми авансу повинні бути підтверджені актом виконаних обсягів робіт, або повернуті Замовнику.

Відповідно до п. 5.10. Договору, в разі невикористання авансу Підрядник в 2 денний термін після граничного терміну використання повертає невикористаний аванс на рахунок Замовника (Позивача) та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення авансу і суму індексації, нараховану на суму наданого авансу, та 3% річних.

Договір набуває чинності з моменту його укладання і діє до 31.12.2015 року, але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.16.2. Договору).

15.09.2015 року на виконання умов Договору позивачем перераховано відповідача 30 126,96 грн. авансового платежу, що підтверджується платіжним дорученням №2989 від 15.09.2015р. (копія платіжного доручення міститься в матеріалах справи).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем порушено вимоги п.5.6. Договору (використання авансу не пізніше 30.12.2015р.), в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 30 126,96 грн. суми основного боргу (авансу).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов'язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов'язку (ч. 1, 2 ст. 838 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами Договору, виконав належним чином та перерахував відповідачу аванс в розмірі 30 126,96 грн., а відповідач в порушення умов п.5.6. Договору (в обумовлений термін - не пізніше 30.12.2015р.) не використав аванс, в зв'язку з чим припустився порушення договірного зобов'язання.

22.06.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про часткову відмову від позову, згідно якої позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення 30 126,96 грн. в зв'язку з виконанням робіт за Договором підряду №320 від 26.05.2015 року на суму 30 126,96 грн. в квітні 2016 року та надання Акту виконаних робіт КБ-2в за квітень 2016р. на суму основного боргу в розмірі 30 126,96 грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом

Таким чином, суд дійшов висновку, що авансовий платіж в розмірі 30 126,96 грн. використаний відповідачем, що підтверджується Актом виконаних робіт КБ-2в за квітень 2016р., у позивача відпала потреба в стягненні основної суми боргу, а тому провадження у справі в цій частині підлягає припиненню у зв'язку з відмовою позивача від позову.

Відповідач припустився порушення зобов'язання, а тому позивач, керуючись п. 5.10. Договору просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 3 304,78 грн.

Пунктом 5.10. Договору передбачено, що в разі невикористання авансу Підрядник в 2 денний термін після граничного терміну використання повертає невикористаний аванс на рахунок Замовника (Позивача) та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення авансу і суму індексації, нараховану на суму наданого авансу, та 3% річних.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 3 304,78 грн., підлягають частковому задоволенню і за уточненим розрахунком суду становлять 3 259,64 грн.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 225,33 грн. - 3% річних, 147,62 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, підлягають частковому задоволенню і за уточненим розрахунком суду становлять: 222,86 грн. - 3% річних, 147,62 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 30 126 (тридцять тисяч сто двадцять шість) грн. 96 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд» (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОРЬКОГО, будинок 97; ) на користь Комунального підприємства «Дирекція з капітального будівництва та реконструкції «Київбудреконструкція» (01025, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВЕЛИКА ЖИТОМИРСЬКА, будинок 15-А; ) 3 259 (три тисячі двісті п'ятдесят дев'ять) грн. 64 коп. - пені, 222 (двісті двадцять дві) грн. 86 коп. - 3% річних, 147 (сто сорок сім) грн. 62 коп. - інфляційних втрат, 147 (сто сорок сім) грн. 98 коп. - судового збору.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.08.2016 року.