РІШЕННЯ

"23" серпня 2016 р.Справа № 921/373/16-г/11

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Сидорук А.М. розглянувши матеріали

за позовом : Державного підприємства "Артемсіль" вул.Чкалова, 1А, Соледар, Артемівський район, Донецька область

до Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" вул. О. Кульчицької, 8, м. Тернопіль, Тернопільська область

про cтягнення заборгованості в сумі 2 042 832, 17 грн.

За участю представників сторін:

Позивача: не з'явився;

Відповідача: ОСОБА_1 - представник Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Суть справи: Державне підприємство "Артемсіль" вул.Чкалова, 1А, Соледар, Артемівський район, Донецька область звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" вул. О. Кульчицької, 8, м. Тернопіль, Тернопільська область про стягнення заборгованості в сумі 2 042 832, 17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору купівлі-продажу № 222 від 05 вересня 2016року, а саме не здійснив повної оплати за отриманий товар, в наслідок чого у відповідача виникла заборгованість в сумі 171 187 грн. 15 коп., на яку нараховано інфляційні нарахування в сумі 7754 грн. 77 коп. та 3 % річних в сумі 984 грн. 91 коп. та пеню в розмірі 13 310,37 грн.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року порушено провадження по справі № 921/373/16-г/11 ; розгляд справи призначено на 14 липня 2016 року о 10 год. 30 хв.; зобов'язано відповідача документально обгрунтований відзив на позовну заяву.

14 липня 2016 року на адресу господарського суду Тернопільської області від Державного підприємства "Артемсіль" надійшло клопотання № 27/05-90 від 13 липня 2016 року про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що ухвала про порушення провадження у справі з датою призначення розгляду справи надійшла на адресу Державного підприємства "Артемсіль" 13 липня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 14 липня 2016 року розгляд справи відкладено на 09 серпня 2016 року та зобов'язано сторони подати в засідання: позивача: Докази поставки товару згідно договору купівлі продажу № 222 від 05.09.2014 року та докази одержання ДП "Тернопільський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" поставленого товару /залізничні накладні, товарно-транспортні накладні, тощо; відповідача: Документально обгрунтований відзив на позовну заяву; докази отримання товару.

08 серпня 2016 року до господарського суду Тернопільської області від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначає про сплату відповідачем основної суми заборгованості , та просить суд стягнути з відповідача 389835,29 грн. пені, 108 139 грн. 98 коп. 7 % річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. (п. 3.10. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи наведене, суд розцінює дану заяву як зменшення розміру позовних вимог, приймає дані заяви в порядку ст. 22 ГПК України та розглядає спір, виходячи з нової ціни позову, яка становить 497975 грн. 27 коп., з яких: 389835,29 грн. пені, 108 139 грн. 98 коп. 7 % річних.

Відповідач у запереченнях від (вх. №14647) від 09.08.2016р. заперечив стягнення пені та штрафу, оскільки договір № 224 від 05.09.2014р. не містить письмового обумовлення сторін про відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення взятих на себе покупцем зобов'язань з оплати товару. Зазначає, що Розділ 8 договору "санкції та рекламації" містить лише вказівку про те, що за невиконання умов або неналежне виконання даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до статті 231 ГК України без обумовлення виду та розміру штрафних санкцій. При цьому застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої ст.231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

В судовому засіданні оголошено перерву до 23 серпня 2016 року.

В судовому засіданні 23 серпня 2016 року (вх. № 15392 ) від 23.08.2016 року представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши заперечення представника відповідача, судом встановлено наступне.

В силу ст. 11 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 ст. 202 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що 05.09.2014 р. між державним підприємством "Артемсіль" (виробник) та Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №222, відповідно до п.1.1 якого виробник бере на себе зобов'язання виготовити і поставити з передачею у власність покупцеві товар, асортимент, кількість і ціни на який вказано в специфікації, що є невід'ємною частиною даного договору, а покупець бере на себе зобов'язання прийняти вказаний товар і своєчасно здійснити його оплату на умовах вказаного договору .

Сторонами підписано специфікацію до договору, в якій вони погодили найменування продукції (сіль для промислового переробляння ДСТУ 4246:2003 кам'яна, сорт вищій, крупність 3 без пакування; кількість, що підлягає постачанню (6090 т), ціна за 1 т. без ПДВ (222,85грн.).

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2 408 805,12, разом з тим оплату здійснив з порушенням термінів встановлених в договорі

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та в результаті дій суб'єктів, з якими закон пов'язує настання правових наслідків. Внаслідок укладення договору та дій позивача по відпуску продукції між сторонами виникло зобов'язання, врегульоване ст.655 ЦК України, згідно якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п.5.2 договору оплата здійснюється покупцем впродовж 60-ти календарних днів з дати відвантаження товару виробником.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 8.1 договору за невиконання умов або неналежне виконання даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до ст. 231 ГК України.

Тобто, договір від 05.09.2014 р. № 222 не містить письмового обумовлення сторін про відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення взятих на себе покупцем зобов'язань з оплати товару та розмір пені та штрафу.

Згідно змісту позовної заяви, пояснень представника позивача та виходячи із розміру штрафних санкцій, які нараховує позивач (0,1 % пені за кожний день прострочення від вартості товару за яким допущено прострочення виконання та 7% штрафу від вказаної вартості за прострочення понад 30 днів), вказані вимоги обґрунтовані приписами абз.3 ч.2 ст.231 ГК України.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Верховний Суд України у постановах від 06.12.2010 р. у справі № 3-4гс10, від 20.12.2010 р. у справі № 06/113-38; від 28.02.2011 р. у справі № 23/22, від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14 висловив правову позицію, згідно якої застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої ст.231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Вказана правова позиція наведена і в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", в якому наголошено на тому, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Окрім того, від позивача поступила заява (вх. № 14639) від 08.08.2016 року про повернення з держбюджету сплаченого судового збору, у зв'язку з поданням 08 серпня 2016 року до господарського суду Тернопільської області заяви про зменшення розміру позовних вимог.

В ході судового розгляду даної справи судом було встановлено, що згідно платіжного доручення № 456 від 15.06.2016, позивачем був сплачений судовий збір у сумі 30 642 грн. 48 коп.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи, що належна до сплати сума судового збору становить 7469 грн. 63 коп., суд вважає, що надлишково сплачений судовий збір в сумі 23172 грн. 85 коп. необхідно повернути позивачу.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Повернути Державному підприємству "Артемсіль" вул.Чкалова, 1А, Соледар, Артемівський район, Донецька область , ідентифікаційний код 00379790 з державного бюджету України - 23172 грн. 85 коп. судового збору, сплаченого ним платіжним дорученням 456 від 15.06.2016р, у зв'язку з поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог .

3.На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторонами може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його прийняття (підписання 02 вересня 2016 року) через місцевий господарський суд.

Суддя А.М. Сидорук