ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

"05" вересня 2016 р. Справа № 911/2345/16

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Плосківське»,

с. Плоске Таращанського району Київської області,

до відповідача приватного сільськогосподарського підприємства «Жовтень», с. Ківшовата Таращанського району Київської області,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) ОСОБА_1, с. Плоске, 2) ОСОБА_2, с. Плоске

про визнання недійсним договору

Суддя О.В. Конюх

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_3, уповноважений, довіреність від 22.06.2016р. №10;

від третіх осіб: не зявились;

ВСТАНОВИВ:

в провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа 911/2345/16, предметом позову за якою є визнання недійсним договору про тимчасовий обмін права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 05.04.2016р.

За умовами вказаного договору позивач передав відповідачу право володіння та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення чотирма частинами, єдиним масивом, загальною площею 282,00 га на строк до закінчення збору врожаю 2020 року.

Позивач твердить, що договір укладено всупереч інтересам позивача, оскільки предметом договору є безоплатна передача в суборенду відповідачу земельних ділянок, що знаходяться в оренді у позивача, без будь-яких зустрічних зобовязань. Також позивач твердить, що відповідач ввів в оману позивача щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, що в порядку ст.ст. 229, 230 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним як такого, що укладений під впливом обміну.

Разом із тим, суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 230 ЦК України, пункту 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Крім того, позивач твердить, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки всупереч ст. 8 Закону України «Про оренду землі» власники земельних ділянок не надавали згоди на передачу спірних земельних ділянок в суборенду відповідачу.

Позивач в судове засідання не зявився, вимоги суду, викладені в ухвалі від 26.07.2016р. не виконав, хоча про місце, день та час проведення судового засідання був повідомлений судом належним чином завчасно. Від представника позивача ОСОБА_4 до суду надійшла телеграма про неможливість прибути до судового засідання. Втім, суд зазначає, що позивачу було надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду (копія ухвали про порушення провадження у справі позивачем отримана 02.08.2016р., про що свідчить залучене до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення), а відтак невиконання позивачем вимог суду та неподання витребуваних документів є необґрунтованим і доказів зворотного позивачем не подано.

Відповідач подав суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд в позові відмовити. Так, відповідач твердить, що даний договір було укладено з метою найбільш ефективного та зручного використання земельних ділянок на території Плосківської сільської ради для сільськогосподарського виробництва і вважає його договором емфітевзису договором на право користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Разом із тим, суд зазначає, що договір емфітевзису може бути укладений виключно між власником земельної ділянки та землекористувачем (ст. 407 ЦК України), а позивач та відповідач не є власниками земельних ділянок, які є предметом оспорюваного договору.

Також відповідач зазначає, що у додатку 3 до оспорюваного договору сторонами було наведено перелік земельних ділянок загальною площею 282 га, які перебувають у користуванні відповідача на підставі договорів з власниками земельних ділянок фізичними особами, і які за згодою сторін обробляє позивач навзаєм наданих відповідачу земельних ділянок для обробки єдиним масивом (додаток №1).

Фактично представник відповідача твердить, що на підставі укладених в установленому порядку (з власниками фізичними особами) та зареєстрованих договорів емфітевзису має право на користування для сільськогосподарського виробництва 94 земельними ділянками загальною площею 282,00 га на території Плосківської сільської ради (на твердження представника відповідача перелік даних земельних ділянок наведений в поданому до матеріалів справи додатку 3 до оспорюваного договору).

Також позивач СТОВ «Плосківське» на підставі укладених з власниками та зареєстрованих в установленому порядку договорів суборенди користується земельними ділянками для сільськогосподарського виробництва на території Плосківської сільської ради.

Суд звертає увагу на те, що доказів права як позивача так і відповідача на земельні ділянки сільськогосподарського призначення на території Плосківської міської ради, в тому числі і на ті, що були предметом оспорюваного договору (договори оренди чи емфітевзису, витяги є державного реєстру про реєстрацію прав) суду взагалі не подано.

Представник відповідача твердить, що оскільки земельні ділянки, що перебувають в його користуванні, розташовані в різних місцях, що ускладнює їх обробку, відповідач звернувся до позивача з пропозицією надати йому земельні ділянки для обробки загальною площею 282,00 га єдиним масивом, що й було зроблено у відповідності до оспорюваного договору. Представник відповідача твердить що за вказаним договором відповідачу були надані для використання земельні ділянки чотирма частинами, єдиним масивом, загальною площею 282,00 га, які складались з 91 ділянки (список наведений в додатку 1 до оспорюваного договору). Серед цих земельних ділянок були такі, що належали позивачу на праві оренди, так і ті, що належали відповідачу на праві емфітевзису. Навзаєм позивач отримав в користування для сільськогосподарського виробництва земельні ділянки, що перебувають в користуванні відповідача такою самою площею.

Суд звертає увагу, що доказів зазначених тверджень ані позивачем, ані відповідачем суду не подано. Також суд звертає увагу на те, що права оренди, суборенди, емфітевзису щодо земельних ділянок підлягають державній реєстрації (частина 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Суду не подано жодних доказів державної реєстрації прав на земельні ділянки ані позивача ані відповідача. При цьому право на земельну ділянку, а отже і можливість використовувати її в тому числі у своїй господарській діяльності, виникає лише після державної реєстрації відповідного права (ст.ст. 125,126 ЗК України).

Також суду не подано доказів того, що позивач та відповідач дійсно фактично використовують спірні земельні ділянки. Такими доказами може бути зокрема дані державної статистичної звітності за 2016 рік.

За таких обставин, в процесі розгляду справи у суду виникла необхідність витребування у позивача та відповідача додаткових документів та доказів, які необхідні для розгляду справи та постановлення обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України суд відкладає розгляд справи, якщо за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема в разі необхідності витребування нових доказів.

Пункт 4 частини першої ст. 65 ГПК України надає право суду з метою своєчасного та правильного вирішення господарського спору вчиняти у необхідних випадках дії по підготовці справи до розгляду, зокрема зобовязувати сторін, виконати певні дії, витребувати від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 27, 65, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Розгляд справи №911/2345/16 відкласти на "19" вересня 2016 р. о 11:15.

2. Зобовязати позивача визначитися з підставами поданого позову та зазначити, підтвердивши відповідними доказами, до відновлення якого саме права позивача призведе задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного договору.

3. Вдруге зобовязати позивача подати суду: - оригінали (для огляду) та належним чином засвідчені копії (для залучення до матеріалів справи) Свідоцтва про державну реєстрацію, витягу з ЄДР;

оригінали (для огляду) та належним чином засвідчені копії (для залучення до матеріалів справи) додатків 1, 2, 3 до договору про тимчасовий обмін права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб,

- оригінали (для огляду) усіх доданих до позовної заяви документів.

4. Зобовязати позивача подати докази права користування спірними земельними ділянками на території Плосківської сільської ради (перелік яких наведений у додатку №1 до оспорюваного договору) та докази належної державної реєстрації цього права (договори оренди, витяги з державного реєстру про державну реєстрацію права тощо)

5. Зобовязати відповідача надати докази права користування спірними земельними ділянками на території Плосківської сільської ради (перелік яких наведений у додатку №1 до оспорюваного договору) та земельними ділянками, наданими позивачу навзаєм (перелік яких наведений в додатку №3 до оспорюваного договору) та докази належної державної реєстрації цього права (договори оренди, емфітевзису, витяги з державного реєстру про державну реєстрацію права тощо);

6. Зобовязати позивача та відповідача подати докази реєстрації права користування земельними ділянками, яке виникло в результаті обміну на підставі опорюваного договору

7. Зобовязати позивача та відповідача подати докази фактичного використання земельних ділянок на території Плосківської сільської ради (в тому числі (але не виключно подати матеріали державної статистичної звітності) або письмові пояснення щодо їх відсутності.

8. Вдруге збовязати позивача з врахуванням достатнього поштового пробігу направити або вручити третім особам копії позовної заяви з додатками. Докази направлення (або вручення) подати суду.

9. Вдруге зобовязати третіх осіб подати письмові пояснення по суті позовних вимог.

10. Учасникам процесу письмові докази, які подаються до господарського суду, оформити відповідно до вимог ст. 36 ГПК України, а пояснення по суті спору викласти письмово відповідно до ст. 32 ГПК України.

Повноваження представників сторін мають бути підтверджені довіреністю, оформленою в установленому порядку (засвідченою нотаріально або, якщо довіреність видає юридична особа підписом її керівника з прикладенням печатки цієї організації). В разі представництва інтересів сторони безпосередньо її керівництвом подати копію наказу, рішення, розпорядження, протоколу тощо про призначення на відповідну посаду.

11. Попередити позивача, що при повторному незявленні до судового засідання та необґрунтованому невиконанні вимог суду та неподанні витребуваних документів суд має право залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої ст.. 81 ГПК України.

Викликати в судове засідання повноважних компетентних представників учасників провадження.

Суддя О.В. Конюх