ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2016 р. Справа № 917/915/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт", вул. Героїв Майдану, 82, офіс 23, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" , вул. Леніна, 37 В, смт. Теофіполь, Хмельницька область, 30600

2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Транс", вул. Героїв Майдану, буд.82, офіс 4, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300

про стягнення 227 556,31 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача: ОСОБА_1, дов.від 17.06.2016р.,

ОСОБА_2, дов.від 17.06.2016р.

від відповідача1: ОСОБА_3, дов. №33/1 від 10.06.2016р.

від відповідача2: не зявився

В провадженні господарського суду Полтавської області (суддя Мацко О.С.) перебувають:

- справа № 917/915/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" , 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Транс" про стягнення 154 838,75 грн;

- справа № 917/952/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" , 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Транс" про стягнення 72 717,56 грн;

З матеріалів справ № 917/915/16, 917/952/16 вбачається, що :

1) позовні вимоги у справах є однорідними;

2) позови пред'явлені тим самим позивачем до тих самих відповідачів;

3) являють собою однаковий спосіб захисту права ;

4) мають ті самі підстави позовних вимог.

Відповідно до ст. 58 ГПК України суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні.

В даному випадку, враховуючи положення ст. 58 ГПК України, суд вважає за доцільне обєднати справи № 917/915/16, 917/952/16, про що і вказує у рішенні.

У судовому засіданні 25.08.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складання повного рішення згідно ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення з відповідачів на користь позивача 227 556,31 грн., з яких:

- 105 631,80 грн. збитків за договором відповідального зберігання №11/38 від 04.02.2013 року , штраф згідно п. 5.1.2.Договору - 9500,00 грн., реальні збитки 38 206,95 грн. - з відповідача-1; за Договором поруки від 04.02.2013р. штрафи у розмірі 1 500 грн. з відповідача-2;

- 45 408,62 грн. збитків за договором відповідального зберігання №11/81 від 28.03.2013 року , штраф згідно п. 5.1.2.Договору - 9500,00 грн., реальні збитки 16 308,94 грн. - з відповідача-1; за Договором поруки від 28.03.2013р. штрафи у розмірі 1 500 грн. з відповідача-2;

Позивач на задоволенні позову наполягає.

Відповідач-1 проти позову заперечує за мотивами відзивів на позов (арк.66-86 справи №917/915/16, арк. 69-85 справи №917/952/16) та письмових пояснень №1, №2, №3, зокрема, вказує наступне:

перелік майна згідно договорів та актів приймання-передачі до них не співпадає; ні в договорах, ні в актах не вказано місце зберігання майна; майно не є втраченим або пошкодженим чи знищеним, що виключає можливість стягнення з відповідача збитків; у будь-якому випадку сума збитків не може визначатися ринковою вартістю переданого майна, тим більше з урахуванням ПДВ; договори зберігання є безоплатними, тому розмір відповідальності зберігача обмежується двома неоподатковуваними мінімумами доходів громадян з огляду на положення ст.906 ЦК України; строк дії договорів сплив 31.12.2013р., у звязку з чим підстави для нарахування штрафних санкцій відсутні; вимоги про сплату штрафів є безпідставними; майно не повернуто позивачу через те, що відповідач скористався правом притримання з урахуванням існуючої заборгованості позивача; ТОВ "КМЗ-Капітал" є повязаною юридичною особою з позивачем, що дає підстави ставити під сумнів укладення попередніх договорів між ними, проте суперечки між позивачем та відповідачем не вплинули на можливість укладення та виконання договорів між позивачем та ТОВ "КМЗ-Капітал" та ін.

Відповідач 2 явку повноважного представника в жодне з судових засідань не забезпечив, хоч і був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань (поштові повідомлення про вручення відповідних ухвал - в матеріалах справи). ОСОБА_4 письмових відзивів на позов (арк. 88-89 справи №917/915/16, арк. 90-91 справи №917/952/16.) вважає позовні вимоги позивача до відповідача-1 обґрунтованими, в задоволенні позову до відповідача-2 просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши подані сторонами докази, суд встановив:

Між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір №11/38 від 04.02.2013р. відповідального зберігання та договір №11/81 від 28.03.2013р. відповідального зберігання (в преамбулі договорів не зазначено найменування зберігача, а також не зазначено осіб, які діють за цими договорами імені зберігача, в розд. «Реквізити сторін» не зазначено ким підписано договір від зберігача, у договорі №11/38 відсутні будь-які реквізити зберігача; такі ж недоліки властиві і актам приймання-передачі обладнання на зберігання).

Відповідно до п. 1.1 Договорів, Зберігач (відповідач) приймає відповідальне зберігання передане Поклажодавцем (позивачем) обладнання (далі - Обладнання). Надання послуг по зберіганню Обладнання здійснюється на безоплатній основі.

ОСОБА_4 з п. 2.1. Договорів передача Обладнання на зберігання оформляється ОСОБА_4 прийому-передачі обладнання (Додаток № 1 до Договору), який підписується уповноваженими представниками сторін цього Договору.

Відповідно до п. 1.4. Договорів строк зберігання починається з моменту підписання сторонами даного Договору та закінчується з моменту повернення Обладнання Поклажодавцю. Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, однак продовжує свою дію якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про бажання припинити дію Договору.

Відповідно до п. З.1. Договорів Зберігач протягом терміну зберігання забезпечує можливість передачі Поклажодавцю Обладнання в потрібний час.

ОСОБА_4 з п. З.5. Договорів Зберігач зобов'язаний на першу вимогу Поклажодавця надати йому можливість вільного доступу до Обладнання і перевірки умов зберігання у будь-який зручний для Поклажодавця час. А відповідно до п. 4.2. Договорів Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у Зберігача повного або часткового повернення Обладнання, яке знаходиться на зберіганні.

Крім того, згідно з п. З.2. Договорів Зберігач зобов'язаний виконати вимоги Поклажодавця, пов'язані з розпорядженням Обладнанням після закінчення терміну його зберігання, а також на першу вимогу Поклажодавця повернути Обладнання, навіть якщо строк його зберігання не закінчився.

ОСОБА_4 прийому-передачі обладнання від 04 лютого 2013р. та від 28.02. (рік не вказано) , доданими позивачем до позовних заяв, позивачем було передано відповідачу- 1 на безоплатне зберігання обладнання, а саме: -- холодильна установка обємом 1200 літрів, насос молочний HGM-7, вагончик, центрифуга ЦЛУ-1, центрифуга, кран нержавійка (загальною вартістю 54 000,00 грн.) - по договору №11/38;

- холодильна установка об»ємом 550 літрів, кран нержавійка по договору №11/81 (в самому договорі вказано також ще дві позиції контейнер сітка та центрифуга ЦЛУ-1 (загальною вартістю 24 750,00 грн.);

Відповідачем також подано примірник договору №11/38 та акту до нього (арк.74-77 справи №917/915/16, по договору №11/81 не подано у звязку з відсутністю оригіналів у відповідача), дослідивши який, суд вбачає, що інформація щодо обладнання, яке було передано, у примірниках вказаних документів, наданих сторoнами не збігається. Так, по договору №11/38 за даними позивача, передано 6 одиниць обладнання (перелічені вище), за даними відповідача 3 одиниці (холодильна установка обємом 1200 літрів, центрифуга, кран нержавійка).

Таким чином, суду подані суперечливі докази стосовно самого факту передачі на зберігання усього переліченого позивачем майна.

Починаючи із серпня 2015 року Позивач неодноразово звертався до Відповідача-1 про наміри повернути обладнання, що було передано на відповідальне зберігання, а також намагався здійснити демонтаж Обладнання власними силами (що зафіксовано актами виїзду на демонтаж обладнання від 23.12.2013- арк.25 справи №917/915/16, арк.25 справи №917/952/16, підтверджується фото- та відеозйомкою, яка досліджена у судовому засіданні 25.08.2016р. ).

Проте Відповідач 1 жодним чином не відреагував на неодноразові звернення Позивача, відповідей на письмові звернення не надав, обладнання не повернув і жодних дій щодо створення сприятливих умов для демонтажу Обладнання не вчинив. Оскільки повернення Обладнання втратило для Позивача інтерес, то Позивач, посилаючись на приписи частини третьої статті 612 Цивільного кодексу України відмовився від прийняття зобовязання і вимагає відшкодування завданих Відповідачем 1 збитків. Розмір збитків Позивач визначає з урахуванням ринкових цін на день пред"явлення позову та стверджує, що Відповідач 1 зобовязаний відшкодувати збитки у сумі:

за холодильну установку на 1200л у розмірі 84 331,80 грн., що еквівалентно 2 910,00 євро, насос молочний HGM-7 у розмірі 2500,00 грн.,

вагончик для приймального пункту -15 000,00 грн., центрифуга ЦЛУ-1-1900грн. та

центрифуга -1900 грн. , всього - на загальну суму 105 631,80 гривень по договору №11/38;

за холодильну установку на 550 л у розмірі 38 508,62 грн, що еквівалентно 1 328,80 євро, центрифуга ЦЛУ-1 у розмірі 1900 грн та контейнер сітчастий у розмірі 5 000,00 грн, всього 45 408,62 грн по договору №11/81.

Серед іншого, в обгрунтування заявлених до стягнення сум позивач подає суду також Звіти про незалежну оцінку обладнання (за твердженнями позивача, оцінювалося аналогічне переданому на зберігання обладнання з метою визначення його ринкової вартості для встановлення розміру збитків) (арк.185-231 справи №917/915/16, 160-209 справи №917/952/16).

Крім того, згідно пункту 5.1.2. договорів № 11/38 та №11/81 відповідального зберігання у разі неповернення зберігачем обладнання на першу вимогу поклажодавця зберігач сплачує штраф у розмірі 5000,00 грн., а враховуючи, що таких вимог було по дві за кожним договором, позивач просить стягнути з відповідача по 10000,00 грн. штрафу (всього 20 000,00 грн.).

Разом із тим, відповідно до пунктів 5.1.5. договорів у разі відмови Поклажодавцю у вільному доступі до Обладнання і перевірки умов зберігання зберігач повинен сплатити на користь поклажодавця штраф у розмірі 1000,00 грн. На цій підставі позивач просить стягнути по 1 000,00 грн. штрафу по кожному договору (всього 2 000,00 грн).

Позивач також вказує, що він витребовував обладнання із відповідального зберігання із намірами здійснити продаж цього Обладнання ТОВ «КМЗ-КАПІТАЛ», з яким було укладено попередні договори купівлі-продажу обладнання № 5 та №11 від 06.08.2015р. з додатковими угодами (арк.26-31 справи №917/952/16, арк.26-31 справи №917/915/16). Внаслідок неповернення обладнання із відповідального зберігання Позивач не зміг укласти основний договір і зазнав від цього збитків у вигляді штрафів на суму забезпечувального платежу (завдатку) в розмірі 46 671,49 грн. та плати за користування грошовими коштами ТОВ «КМЗ-КАПІТАЛ» за ставкою 25 % за весь час користування у сумі 7 844,40 грн., а всього реальних збитків на суму 54 515,89 грн. ОСОБА_1 цю суму позивач також просить стягнути з відповідача-1.

Крім того, між Позивачем, як кредитором та Відповідачем 2, як поручителем укладено договір поруки без номеру від 04.02.2013р. (арк.справи 917/915/16 - 32) та договір поруки від 28.03.2013р. (арк.справи 917/952/16 - 32) (в забезпечення виконання боржником відповідачем-1 зобовязань по договорам відповідального зберігання №11/38 та 11/81 відповідно).

ОСОБА_4 пункту 2.1. договорів поруки порукою забезпечується зобовязання ТОВ «Україна 2001» відшкодувати ТОВ «Білогіря молокопродукт» збитки, завдані будь-якими діями боржника, що спричинили неповернення обладнання його власнику, в тому числі , але не виключно втратою, знищенням або псуванням обладнання, переданого на відповідальне зберігання, у розмірі повної вартості такого обладнання або в частині нанесеної шкоди. А також сплатити в повному обсязі на користь кредитора штрафні санкції та додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, відсотки тощо), понесені останнім, відповідно до умов основного договору.

ОСОБА_4 пункту 3.1. договорів поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобовязання у розмірі, визначеному у пункті 3.2. договору поруки.

ОСОБА_4 3.2. договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором за пунктом 2.1. договору поруки у вигляді обовязку з виконання зобовязання боржником за основним договором на суму, що дорівнює 1500,00 грн.

10.05.2016р. позивач звернувся до відповідача-2 з вимогою №1/05 про необхідність виконання зобовязань (зокрема, стосовно сплати штрафних санкцій), які повинен сплатити відповідач-1 , і за виконання яких відповідач-2 поручився. Однак відпоповідач-2 ухиляється від сплати, не виконуючи таким чином свої зобовязання по договору поруки, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення з другого відповідача 3 000,00 грн. (штраф у розмірі 1 000,00 грн. згідно п.5.1.5 договору №11/38, штраф у розмірі 500,00 грн. згідно п.5.1.2 договору №11/38, штраф у розмірі 1 000,00 грн. згідно п.5.1.5 договору №11/81, штраф 500,00 грн. згідно п.5.1.2 договору №11/81).

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_4 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України зобов'язання припиняється, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи правову природу укладеного договору, суд дійшов до висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини зі зберігання.

За договором зберігання в силу п. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (ст. 938 Цивільного кодексу України). Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов'язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків (ст. 949 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ст. 623 Цивільного кодексу України).

Позивач просить стягнути збитки у розмірі ринкової вартості майна та завдані йому неповерненням майна зі зберігання реальні збитки.

ОСОБА_4 ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

ОСОБА_4 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні не одержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Обов'язок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов'язання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, якими є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому розмір збитків (шкоди) має довести сторона, яка їх зазнала, а відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів цивільного правопорушення звільняє заподіювача шкоди від відповідальності. Виходячи з цього, позивач повинен довести, що завдані збитки настали внаслідок протиправних дій відповідача, безпосередній причинний зв'язок між діями відповідача та заподіянням шкоди та її розмір.

У даному випадку суд дійшов висновку, що відшкодування збитків у сумі ринкової вартості обладнання можливе у разі наявності доказів втрати, нестачі або пошкодження спірного обладнання та за наявності усіх складових цивільного правопорушення, що позивачем не доведено у встановленому порядку. Довідками вих.№1945 від 10.08.2016р. та вих.№1946 від 10.08.2016р. (арк.241 справи №917/915/16 та арк.158 справи №915/952/16) відповідач підтверджує, що прийняте на зберігання обладнання дійсно знаходиться у нього на даний час.

Суд вважає, що позивач довільно на свій розсуд тлумачить приписи ст.225 ГК України та ст.951 ЦК України стосовно того, що майно вважається втраченим саме для позивача, оскільки вибуло з його володіння та не повертається до нього, і саме це є підставою для відшкодування збитків у даному випадку. Суд погоджується з позицією відповідача-1, що за змістом даних норм майно може вважатися втраченим лише у випадку втрати його зберігачем під час відповідального зберігання.

Також позивач просить стягнути 54 515,89 грн. реальних збитків, які завдані йому внаслідок неможливості укладення договору купівлі-продажу обладнання з ТОВ "КМЗ-КАПІТАЛ". Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що протиправна поведінка відповідача не слугувала перепоною для укладення договору купівлі-продажу та не перешкоджала здійсненню відчуження спірного майна. ОСОБА_4 п. 6 попередніх договорів покупцю відомо про місце його перебування. Також умовами попередніх договорів про укладення договору купівлі-продажу обладнання №5 від 06.08.2015 р. (арк.26-28 справи №917/915/16) та №11 від 06.08.2015р. (арк.26-28 справи №917/952/16) не встановлено обов'язку поклажодавця спочатку витребувати обладнання із відповідального зберігання, а лише потім його реалізувати.

На підставі матеріалів справи та поданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 збитків у розмірі 54 515,89 грн. у зв'язку з неповерненням майна на вимогу поклажодавця є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафів суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Пунктом 5.1.2 Договорів зберігання передбачено, що у разі неповернення зберігачем обладнання поклажодавцю, на першу вимогу останнього, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф в розмірі 5000,00 грн та відшкодовує понесені поклажодавцем витрати (в.т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по монтажу-демонтажу обладнання тощо) в повному обсязі.

На підставі вказаного пункту договорів позивач нарахував штраф у розмірі 10000,00 грн по кожному договору в зв'язку з тим, що він по двічі звертався до відповідача 1 з вимогою про повернення обладнання (лист №562 від 01.10.2015 р. та лист №688/10 від 17.12.2015 р. - по договору №11/81, лист №578/2 від 01.10.2015 р. та лист №688/5 від 17.12.2015 р. - по договору №11/38 ), і кожного разу вимоги залишились без задоволення.

Суд, приходить до висновку, що задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення з відповідача 1 лише по 5000,00 грн. штрафу по кожному договору, оскільки п. 5.1.2 спірного договору відповідального зберіганя передбачено штраф за не виконання саме першої вимоги, а не кожної. Заперечення відповідача у тій частині, що позивачем не подано належних доказів направлення йому вимоги №578/2 від 01.10.2015 р. по договору №11/38, і вона ним не отримувалася, не є підставою для відмови у позові в цій частині, оскільки факт отримання наступної вимоги від 17.12.2015р. ним не заперечено і не спростовано.

Посилання відповідача 1 на те, що дія договору зберігання №11/45 від 06.03.2013 р. припинена, в зв'язку з чим відсутні підстави для нарахування штрафів, судом до уваги не береться, оскільки п. 8.1 вказаного Договору передбачено, договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, однак продовжує свою дію якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про бажання припинити дію Договору. Доказів письмового повідомлення від однієї із сторін про припинення дії договору суду не надано. Таким чином, договір зберігання №11/45 від 06.03.2013 р. є таким, що не припинив свою дію.

Також п. 5.1.5 Договору передбачено, що за порушення вимог п. 3.5 Договору, яким передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця надати йому можливість вільного доступу до обладнання і перевірки умов зберігання (та/або використання) у будь-який зручний для поклажодавця час, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі 1000,00 грн та відшкодовує понесені поклажодавцем витрати (в. т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по демонтажу-демонтажу обладнання тощо) у повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог на підставі вказаного пункту договору позивач вказує на те, що 22 грудня 2015 p. TOB «Білогір'я молокопродукт» було створено комісію, яку делеговано для демонтажу холодильного обладнання за адресою: с. Колки, Хмельницької області - по договору №11/81 та с.Гаврилівка Хмельницької області - по договору №11/38. Відповідач 1 попереджався про це двічі листами № 562 та №578/2 від 01.10.2015р., № 688/10 та №688/5 від 17.12.2015р. Не дивлячись на це у доступі до обладнання членам комісії було категорично відмовлено, що підтверджується складеними позивачами ОСОБА_5 про виїзд на демонтаж та відеодоказами, долученими до матеріалів справи та дослідженими у засіданні 25.08.2016р.

Проте суд звертає увагу, що жодного доказу того, що місцем зберігання обладнання є вказані населені пункти (с.Колки та с.Гаврилівка), позивачем не подано. ОСОБА_4 вказаних виде довідок відповідача, обладнання, яке останнім було прийнято на зберігання згідно договорів відповідального зберігання, ніколи не зберігалось в с. Колки та с.Гаврилівка.

Ні у договорах, ні в актах приймання-передачі обладнання, ні в будь-яких інших документах, наявних у матеріалах справи, не зазначено місце зберігання вказаного майна. Позивач у засіданні не зміг пояснити, чому саме ним прийнято рішення про те, що майно, передане за даними договорами, знаходиться саме у вказаних населених пунктах. Дослідивши подані відеодокази, суд критично ставиться до тверджень позивача стосовно недопуску його до обладнання, оскільки з даних відеороликів неможливо встановити факти ненадання поклажодавцем зберігачу можливості вільного доступу до обладнання і перевірки умов зберігання.

Таким чином, на переконання суду, позовні вимоги про стягнення штрафів на підставі п. 5.1.5 Договору не обґрунтовані належними доказами.

Розглядаючи справу в частині позовних вимог до відповідача-2, суд зазначає наступне:

ОСОБА_4 ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За змістом ст. 554 ЦК України, при порушенні боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлена додаткова (субсидіарна) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, що спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 6.1 Договору поруки передбачено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії Основного Договору, окрім випадків, визначених в ст. 559 ЦК України.

Враховуючи положення вищенаведеної статті 559 ЦК України, положення договору зберігання та договору поруки, суд приходить до висновку, що порука є такою, що припинила свою дію. Таким чином позовні вимоги про стягнення з відповідача 2 згідно договору поруки заборгованості у сумі 1500,00 грн. по кожному договору задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

ОСОБА_4 зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України). Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За викладеного, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог до відповідача-1 та про відмову у задовленні позову до відповідача-2.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача 1, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33,43,49,58, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" (вул. Леніна, 37 В, смт. Теофіполь, Хмельницька область, 30600, ідентифікаційний код юридичної особи 35080933) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" (вул. Героїв Майдану, 82, офіс 23, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300 ідентифікаційний код юридичної особи 33707592) 5 000,00 грн. штрафу за порушення умов договору №11/38 від 04.02.2013р., 5 000,00 грн. штрафу за порушення умов договору №11/81 від 28.03.2013р., 169,75 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" відмовити.

4. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Транс" відмовити.

Повне рішення складено 29.08.2016р.

Суддя О.С.Мацко