ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2016 р. Справа № 920/458/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 13.05.2014р. №14-137;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 05.01.2016р;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (вх. №1980Х/1-18)

на рішення господарського суду Сумської області від 14.06.2016р.

у справі №920/458/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 підприємства Ромникомунтепло Роменської міської ради, м. Ромни, Сумська область

про стягнення 151491,45 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 14.06.2016р. у справі №920/458/16 (суддя Зражевський Ю.О.) позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 підприємства Ромникомунтепло Роменської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 24859,69 грн. пені, 7892,88 грн. - 3% річних, 92807,13 грн. інфляційних збитків, 1883,90 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 14.06.2016р. у справі №920/458/16 в частині відмови в задоволенні стягнення 24859,69 грн. пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 24859,69 грн. пені, в іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 14.06.2016р. у справі №920/458/16 залишити без змін.

Апелянт в обґрунтування своєї правової позиції зазначає про те, що місцевий господарський суд, застосовуючи статтю 83 Господарського процесуального кодексу України мав у обовязковому порядку дослідити наявність чи відсутність збитків у позивача у відповідності до статті 551 Цивільного кодексу України та співрозмірність неустойки та збитків, врахувати обовязкові вимоги, встановлені статтею 233 Господарського кодексу України зазначені як підставу для зменшення штрафних санкцій, а саме ступінь виконання зобовязання, майновий стан сторін, інтереси сторін та інші обставини справи.

Зазначає про те, що відповідачем не було надано до господарського суду першої інстанції жодних належних та допустимих доказів винятковості обставин.

Також, вказує на те, що місцевим господарським судом не враховано фінансове становище та особливості господарської діяльності позивача.

Апелянтом до апеляційної скарги було надано докази про перебування останнього у скрутному фінансовому стані.

Відповідно до п.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», відповідно до частини першої статті 101 ГПК, апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно зясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і обєктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Вказані докази не беруться до уваги колегією суддів, з огляду на те, що вони не були предметом дослідження в господарському суді першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2016р. суддею доповідачем по справі №920/458/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.07.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.08.2016р.

05.08.2016р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№7743).

08.08.2016р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з перебуванням представника на лікарняному (вх.№7810).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. розгляд справи відкладено на 31.08.2016р., у звязку з задоволенням клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та неявкою в судове засідання представників позивача та відповідача.

У судовому засіданні 31.08.2016р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Отже, в ході апеляційного розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодекусу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

31.01.2014 між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (продавцем) та ОСОБА_3 підприємством Ромникомунтепло Роменської міської ради (покупцем) було укладено договір № 2182/14-КП-29 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобовязувався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на територію України ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, а покупець зобовязувався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Надалі, сторонами були укладені Додаткова угода № 1 від 23.04.2014р., Додаткова угода № 2 від 21.05.2014р., Додаткова угода № 3 від 13.06.2014р., Додаткова угода №4 від 17.09.2014р., Додаткова угода № 5 від 14.11.2014р., Додаткова угода № 6 від 18.11.2014р., Додаткова угода № 7 від 04.12.2014р. до Договору № 2182/14-КП-29 від 31.01.2014р.

На виконання умов договору позивач поставив протягом січня 2014 грудня 2014 року відповідачу природний газ на загальну суму 1597573,19 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014р., 28.02.2014р., 31.03.2014р., 30.04.2014р., 31.10.2014р., 30.11.2014р., 31.12.2014р., підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств, які маються в матеріалах справи.

Згідно п.6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця), наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем умов п.6.1. Договору, покупець зобовязується крім суми заборгованості сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач свої зобовязання по договору в частині здійснення розрахунків за отриманий у продавця товар здійснював з порушенням строків їх оплати.

Зазначене вище й стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Сумської області, в якому останній просив стягнути з відповідача на свою користь суму, на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 92807,13 грн., три відсотки річних у розмірі 7930,65 грн., пеню у розмірі 50753,67 грн.

14.06.2016р. господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу передбачено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Предметом спору у даній справі є стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, а отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вже зазначалось, пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.6.1. договору, покупець зобовязується крім суми заборгованості сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно приписів статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 9.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у пять років.

Розмір заявленої позивачем до стягнення пені становить 50 753,67 грн.

Відповідач не погодився з даним розрахунком позивача, посилаючись на те, що останній безпідставно врахував день фактичної оплати в період, за який здійснюється стягнення пені.

Згідно п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Беручи до уваги відомості, вказані у розрахунках позивача, зокрема, дату оплати заборгованості, місцевим господарським судом правомірно встановлено періоди, в які не включаються дні фактичної сплати суми заборгованості, за зобовязаннями січня 2014р., лютого 2014р., березня 2014р., квітня 2014р., жовтня 2014р., листопада 2014р. та грудня 2014р.

Таким чином, місцевим господарським судом враховуючи суми прострочених платежів за періоди, вказані позивачем, проте, в які не включається дні фактичної сплати суми заборгованості, правомірно встановлено, що розмір пені за зобовязаннями січня 2014р. складає 15350,78 грн., за зобовязаннями за лютий 2014р. становить 12452,13 грн., за березень 2014р. 9 466,30 грн., квітень 2014р. 2786,31 грн., за жовтень 2014р. 578,64 грн. за листопад 2946,76 грн., за грудень 2014р. 6 138,43 грн., а всього 49719,37 грн. та що твердження відповідача про невірне нарахування позивачем пені є обґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок пені за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.4.1 Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, ТОВ ЛІГА: ЗАКОН, 2016.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення пені у сумі 50 753,67 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення 49 719,37 грн., щодо стягнення 1034,30 грн. пені господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в їх задоволенні, стягнувши пеню у розмірі 49719,37 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позовну заяву просив господарський суд першої інстанції зменшити розмір пені на 90%.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач, зокрема, посилався на те, що він є єдиним виконавцем послуг з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії, централізованого опалення та гарячого водопостачання на визначеній додатком № 2 території міста Ромни Сумської області, споживачем послуг якого є більшою мірою бюджетні установи, релігійні організації та населення.

Також, зазначав про те, що несвоєчасне погашення заборгованості перед позивачем сталося не з його вини, а внаслідок несвоєчасної сплати коштів споживачів природного газу (бюджетних установи, релігійних організацій, населення та госпрозрахункових підприємств)., а також те, що незважаючи на перебування у вкрай скрутному становищі протягом тривалого часу, про що свідчить періодичне прийняття органами державної влади нормативно-правових актів, спрямованих на надання вказаним підприємством фінансової допомоги з боку держави у виконання зобовязань щодо оплати природного газу шляхом перерахування субвенцій з державного бюджету, відповідач повністю погасив основний борг по Договору купівлі продажу природного газу № 2182/14-КП-29 від 31.01.2014р.

Факт перебування КП Ромникомунтепло Роменської міської ради у скрутному фінансовому становищі підтверджується відповідною довідкою від 10.06.2016р. №366 про наявність дебіторської заборгованості та фінансовим звітом субєкта малого підприємництва.

Апелянт, в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про неправильне застосування місцевим господарським судом статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки на думку апелянта, місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про зменшення розміру пені.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта та враховує наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягненні пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Приписами ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз зазначених приписів свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Отже, враховуючи специфіку діяльності ОСОБА_3 підприємства Ромникомунтепло Роменської міської ради, зважаючи на те, що останній не є власником коштів, які надходять на рахунки товариства за послуги з централізованого теплопостачання для опалення та підігріву питної води та не розпоряджається ними на 100%, беручи до уваги добросовісне виконання відповідачем умов договору, а саме те, що у відповідача відсутня заборгованість за отриманий у позивача природний газ по договору № 2182/14-КП-29 від 31.01.2014р., всупереч залежності останнього від обставин, що склались від незалежних від нього причин, перерахування суми пені та що її розмір зменшено на 1034,30 грн., господарський суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення клопотання про зменшення розміру пені, а саме зменшення розміру пені на 50% та задоволення вимоги позивача щодо стягнення пені у сумі 24859,69 грн.

Таким чином, оскільки сплата в даному випадку пені у повному обсязі зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси, зокрема, бюджетних установ та інших субєктів господарювання, є вірним висновок місцевого господарського суду щодо зменшення розміру пені.

Отже, господарський суд першої інстанції правомірно скористався своїм правом згідно п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України і зменшив розмір пені на 50%, у звязку з наявністю передбачених статтею 233 Господарського кодексу України, ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України підстав для зменшення пені.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у постановах від 16.03.2016р. у справі №906/1599/15, від 23.02.2016р. у справі №903/861/15.

За таких обставин, беручи до уваги заявлену позивачем до стягнення пеню у розмірі 50753,67 грн., перераховану пеню у сумі 49719,37 грн., яка підлягає стягненню, та її зменшення на 50%, господарський суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги зі стягнення пені у сумі 24 859,69 грн., в частині стягнення пені у розмірі 25893,98 грн. правомірно відмовив.

Доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення не враховано його майновий стан при задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій не приймається до уваги колегії суддів, оскільки такі доводи апелянта відносно його майнового статусу жодною мірою не впливають на оцінку обґрунтованості зменшення розміру пені на підставі п.3 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, а зменшення розміру пені на 50 % свідчить саме про врахування майнового статусу позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до розрахунку позивача розмір інфляційних збитків за зобовязаннями січня 2014р. становить 29000,49 грн., за зобовязаннями лютого 2014р. становить 23484,75 грн., за зобовязаннями березня 2014р. становить 13 187,79 грн., квітня 2014р. - 2952,44 грн., жовтня 2014р. 1070,91 грн., листопада 2014р. 7 130,34 грн. грудня 2014р. становить 15980,41 грн., а всього 92807,13 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з даними розрахунком позивача, посилаючись на те, що при його здійсненні останнім використано не розмір інфляції, затверджений Державним комітетом статистики України (з округленими до десятих після коми), а середньозважений індекс інфляції за кілька місяців з девятьма знаками після коми, що призводить до завищення інфляційних втрат позивачем. Крім того, нарахуванням інфляційних втрат здійснено позивачем не на чисту суму простроченого платежу (боргу), а ще й додано до суми боргу суму інфляційних втрат, нарахованих позивачем за попередній період.

Відповідно до розяснень, викладених у п.3. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязання розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений зазначеною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на розрахунок, наданий позивачем, періодом нарахуванням інфляційних збитків є повний місяць.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок інфляційних за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.4.1 Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, ТОВ ЛІГА: ЗАКОН, 2016, беручи періодом нарахування останніх повний місяць.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення 92807,13 грн. інфляційних збитків.

Також, відповідачу нараховано 3% річних.

Відповідно до розрахунку позивача, розмір 3% річних складає 7930,65 грн.

Як зазначено вище, позивач у розрахунках включав в періоди простроченого платежу день фактичної сплати заборгованості.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок 3% річних за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.4.1 Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, ТОВ ЛІГА: ЗАКОН, 2016, виключаючи дні фактичної сплати боргу.

3% річних за зобовязаннями січня 2014 складають 2881,97 грн. за зобовязаннями лютого 2014р. становлять 3% річних становлять 2205,14 грн., за забовязаннями березня 2014р. 1409,80 грн., за зобовязаннями квітня 2014р. - 3% річних становлять 394,52 грн., за зобовязаннями жовтня 2014р. - 3% річних складають 62,01 грн., листопада 2014р. 315,72 грн., грудня 2014р. 623,72 грн., а всього, відповідно до перерахунку, 3% річних становлять 7892,88 грн.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 7892,88 грн., а в частині стягнення 37,77 грн. 3% річних задоволенню не підлягають.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 14.06.2016р. у справі №920/458/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 02.09.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Хачатрян В.С.