ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа № 911/2182/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп»

про стягнення 833968,52 грн

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 14.12.2015 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 715 від 22.08.2016 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» про стягнення 833968,52 грн. з яких 499524,49 грн. основного боргу, 146271,72 грн. пені, 61858,92 грн. 10 % річних та 126313,39 грн. інфляційних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.07.2016 року порушено провадження у справі № 911/2182/16 та призначено справу до розгляду на 09.08.2016 року.

08.08.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про долучення документів, яким останній стверджував про зарахування між сторонами зустрічних однорідних вимог, та часткову сплату боргу.

В судове засідання, яке відбулось 09.08.2016 року, представник відповідача не зявився, сторони вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 14.07.2016 року не виконали. Окрім того, в судовому засіданні позивач подав заяву в порядку ст. 22 ГПК України про зменшення позовних вимог, якою повідомив суд про погашення відповідачем боргу на суму 174093,21 грн., у зв'язку з чим просив суд зменшити розмір заборгованості на суму174093,21 грн. та стягнути з відповідача 659875,31 грн., з яких 325431,28 грн. основного боргу, 146271,72 грн. пені, 61858,92 грн. 10 % річних та 126313,39 грн. інфляційних.

У звязку з чим, в судовому засіданні 09.08.2016 року розгляд справи відкладався до 23.08.2016 року.

В судовому засіданні 23.08.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані сторонами докази та пояснення, суд

встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлантіс» (позивач), Товариством з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алеф-Виналь-Крим» (ТОВ «Алеф-Виналь-Крим») було укладено Договір відступлення права вимоги від 02.01.2015 року №АVК-АТ (далі Договір відступлення), відповідно до п.1. якого Первісний кредитор (ТОВ «Алеф-Виналь-Крим») передає Новому кредитору (ТОВ «Атлантіс»), а Новий кредитор набуває права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» щодо сплати заборгованості у сумі 499 524,49 грн., а також право вимагати сплати штрафних санкцій, належне Первісному кредитору на підставі Договору поставки від 17.01.2014 року №11019615 (далі - Договір поставки), укладеного між ТОВ «Алеф-Виналь-Крим» (Постачальник) та ТОВ «Астерс Груп» (Покупець).

Відповідно до положень п.5.1.Договору поставки право власності на ОСОБА_3 переходить від Постачальника до Покупця в момент приймання-передачі ОСОБА_3 на складі Покупця.

Таким чином, поставка вважається закінченою з моменту передачі партії товару Покупцю у власність, що посвідчується видатковою та товарно-транспортною накладною, підписаними уповноваженими представниками Сторін.

З зазначеного вбачається, що підписавши видаткові та товарно-транспортні накладні на поставку алкогольних напоїв, ТОВ «Астерс Груп», а в подальшому на підставі Договору відступлення своїм підписом та печаткою підтвердив своє погодження саме із отриманою кількістю, асортиментом та ціною товару, а також засвідчив факт прийняття ОСОБА_3.

На виконання умов Договору поставки ТОВ «Алеф-Виналь-Крим» було поставлено на адресу відповідача ОСОБА_3 за видатковою накладною від 31.03.2014 року №1095 та відповідною товарно-транспортною накладною, за який відповідач своєчасно та в повному обсязі не розрахувався на суму 499524,49 грн.

Як встановлено судом, право вимоги за Договором поставки щодо сплати заборгованості та штрафних санкцій було відступлено Постачальником (Первісним кредитором) Новому кредитору (позивачу) за Договором відступлення.

Як передбачено ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Стаття 514 Цивільного кодексу України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.3 Договору відступлення, Боржник (ТОВ «Астерс Груп») зобовязувався сплатити суму, вказану в п.1. Договору (499 524,49 грн.) на користь Нового кредитора (ТОВ «Атлантіс») не пізніше 30.03.2015 року шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Нового кредитора, реквізити якого визначені в даному Договорі.

Таким чином, сума заборгованості ТОВ «Астерс Груп» перед ТОВ «Атлантіс» за Договором поставки та Договором відступлення на момент звернення до суду складала 499524,49 грн. і є простроченою з 31.03.2015 року.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 499 524,49 грн. існувала в період з 31.03.2015 року по 24.06.2016 року (до подання позову).

У звязку з простроченням виконання грошового зобовязання позивач просить стягнути з відповідача 146 271,72 грн. пені, 61 858,92 грн. 10% річних та 126 313,39 грн. інфляційних.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п.9 Договору відступлення у разі порушення боржником строків виконання зобовязання за цим договором, останній сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочи та штраф у розмірі 10% річних за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом досліджено наданий позивачем розрахунок та встановлено, що пеня нарахована в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму фактичного прострочення в період прострочення за строк, що не перевищує 6 місяців з моменту прострочення, як визначено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Розмір річних визначений умовами Договору і відповідні нарахування, як і інфляційних, проведені на фактичну суму заборгованості за період з моменту прострочення перед позивачем і до звернення останнього до суду.

В заяві про зменшення позовних вимог позивач визнав факт сплати відповідачем 174 093,21 грн., у звязку з чим, зменшив на відповідну суму основну заборгованість, решту штрафних нарахувань залишив без змін.

Відповідно, згідно з заявою про зменшення, позовними вимогами є 325431,28 грн. основного боргу та 334 444,03 грн. штрафних нарахувань (146 271,72 грн. пені, 61 858,92 грн. 10% річних та 126 313,39 грн. інфляційних).

Відповідач в заперечення проти позову зазначав про неукладення Договору відступлення, оскільки в ньому не врегульовано питання щодо ціни Договору.

Однак, відповідні заперечення не приймаються судом, оскільки ціна договору є істотною умовою відплатних договорів, до яких договір відступлення права вимоги в обовязковому порядку не відноситься. Договір відступлення права вимоги може бути відплатним, якщо сторони досягли відповідної домовленості чи у встановлених законодавством випадках.

Також, відповідач зазначав про наявність підстав для припинення заявлених в позові зобовязань у звязку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України на підставі відповідної заяви на загальну суму 325431,28 грн. за трьома договорами про надання логістичних послуг та надання послуг, з яких виникли грошові зобовязання позивача перед відповідачем.

Однак, відповідачем не надано суду жодного належного доказу в підтвердження існування безспірних грошових вимог до позивача, зокрема, не надано ні договорів ні актів наданих послуг, надано лише надіслану після порушення провадження у справі заяву від 14.07.2016 року про зарахування зустрічних вимог, з якої також не можливо встановити підстави та достовірність виникнення таких вимог.

Позивач заперечував наявність у нього непогашених безспірних грошових зобовязань за відповідними зустрічними договорами, наголошував на непідтвердженості таких вимог і невизначеності періоду та підстав їх виникнення.

Також, позивач зазначив, що акт звірки розрахунків не є первинним документом, носить інформаційний характер про рух коштів між підприємствами. При цьому, Акт звірки не є належним доказом в підтвердження факту здійснення господарських операцій та виникнення господарських зобовязань.

Крім того, позивач зазначив, що фактично отримані послуги за зустрічними договорами були оплачені, в підтвердження чого позивачем надано банківські виписки. Щодо частини заборгованості, яка за твердженням відповідача виникла у 2015 році, позивач заперечив факт отримання послуг і надання відповідних послуг відповідачем не підтверджено.

Таким чином, питання наявності зустрічних однорідних зобовязань позивача перед відповідачем є спірним і потребує додаткового детального врегулювання по суті вимог, що не позбавляє відповідача можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за надані послуги. Зустрічного позову у даній справі, в якому могли б бути розглянуті зустрічні грошові вимоги по суті та вирішено питання про зарахування, відповідачем не подавалось.

Чинним законодавством передбачено порядок врегулювання питання щодо взаємного погашення зустрічних однорідних вимог шляхом звернення сторони з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як визначено в п. 22. ОСОБА_4 господарського суду від 12.03.2009 року № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобов'язанні із зарахуванням вимог не вимагається.

Закон не виключає можливості здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог і в процесі судового розгляду. У такому випадку відповідна заява обов'язково повинна мати письмову форму й адресуватися позивачеві, а її копія і докази надсилання позивачеві (чи одержання ним) подаватися господарському суду.

Відповідач може також звернутися із зустрічним позовом до позивача в порядку статті 60 ГПК.

Припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; наприклад, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Також, в п. 1.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується прострочена заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 325431,28 грн. основного боргу, на яку правомірно та обґрунтовано нараховано 146271,72 грн. пені, 61858,92 грн. 10 % річних та 126 313,39 грн. інфляційних. При цьому, відповідачем не доведено існування безспірних зустрічних однорідних вимог, за рахунок яких могли б бути припинені заявлені в позові зобовязання, а зарахування зустрічних вимог щодо штрафних нарахувань взагалі не допускається.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі, виходячи з розміру уточнених позовних вимог, що складає 9238,25 грн. Решта сплаченого судового збору у звязку зі зменшенням позовних вимог може бути повернута позивачу за його заявою у встановленому законодавством порядку.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» (08205, Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченко, буд.16, кімн. 6, код 35995595) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлантіс» (52500, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, м. Синельникове, вул. Космічна, 1, код 30012937) 325431,28 грн. основного боргу, 146 271,72 грн. пені, 61 858,92 грн. 10% річних, 126 313,39 грн. інфляційних та 9238,25 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 30.08.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін