РІШЕННЯ

30 серпня 2016 року Справа № 913/752/16

Провадження № 5пд/913/752/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганськпобутгаз", м. Луганськ

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

про визнання договору переведення боргу недійсним

Господарський суд Луганської області у складі судді Віннікова С.В.

Секретар судового засідання Семеніхіна В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача - Ковалик В.В., представник за довіреністю від 01.08.2016 № 593/03;

від відповідача - представник не прибув;

від третьої особи (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) - представник не прибув;

від ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представник за довіреністю №1055 від 26.08.2016.

в с т а н о в и в:

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним нікчемний договір відступлення права вимоги № 1-2013 від 24.10.2013 та застосування наслідків недійсності договору відступлення права вимоги № 1-2013 від 24.10.2013, який укладено між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ТОВ "Луганськпобутгаз", шляхом визнання за позивачем права вимоги за кредитними договорами від 22.08.2008 № 07Ф-144, № 07Ф-151, № 07Ф-155, № 07Ф-141, № 07Ф-145, № 07Ф-140, № 07Ф-138, № 07Ф-146, № 07Ф-147, № 07Ф-148 та від 06.10.2008 № 08Ф-189, що було відступлене за договором відступлення права вимоги.

Від позивача надійшла заяву про вихід за межі позовних вимог від 5592 від 01.08.2016, в якій він посилається на те, що договір відступлення права вимоги укладений відповідачем, який не є фінансовою установою та має права здійснювати факторингові операції.

Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі

Відповідач та третя особа витребувані судом документи не надали, правом на участь своїх представників в судовому засіданні не скористалися, хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Явка учасників процесу в судове засідання не визнавалася обов'язковою.

Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 05.06.2014 № 01-06/745/2014 "Про деякі питання практики застосування у судовій практиці Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" роз'яснено, що учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1-4 пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" (у редакції Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 № 01-06/2052/14). Так, учасник судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за таких умов:

1) Якщо відповідну ухвалу господарським судом надіслано поштою за місцезнаходженням учасника судового процесу, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому слід мати на увазі, що згідно із статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, вони вважаються достовірними, доки до них не внесено відповідних змін.

2) У разі коли учасник судового процесу не значиться у згаданому реєстрі, - якщо названу ухвалу господарським судом надіслано поштою за адресою, яку зазначено в заяві (скарзі), або за місцем проживання фізичної особи, або за місцезнаходженням відокремленого підрозділу юридичної особи (коли заяву пов'язано з його діяльністю).

3) Якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. У такому разі, а також у випадках, коли поштові відправлення учасникам судового процесу все ж було надіслано, але їх повернуто підприємством зв'язку через неможливість вручення, суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв'язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. У такому разі на примірнику переданого тексту, що залишається у матеріалах справи, зазначаються дата і година його передачі і прізвища та ініціали осіб, які передали і прийняли текст. У матеріалах справи мають міститися документи, що підтверджують отримання учасником судового процесу повідомлення (завірений судом витяг з журналу реєстрації телефонограм, журналу реєстрації електронних поштових відправлень тощо).

4) За неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Так, відповідно до витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцем реєстрації відповідача є м. Луганськ, вул. Совєтская, б. 42.

Листом від 16.03.2015 №511-30-100 УДППЗ "Укрпошта" повідомляє, що відповідно до Указу Президента України від 14.11.2014 № 875/2014 "Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях" та розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" (зі змінами), органи поштового зв'язку тимчасово не здійснюють пересилання поштових відправлень до вказаного населеного пункту.

Оскільки відповідач у справі знаходиться на території проведення АТО, то інформація про час і місце судового засідання також була розміщена на сторінці господарського суду Луганської області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/), про що свідчить роздрукована сторінка з мережі Інтернет.

Таким чином, судом вжито відповідні заходи щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території, тому у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування прийнятого судового рішення з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 104 або пункт 2 частини другої статті 111-10 ГПК (аналогічна позиція викладена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14).

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Разом з тим, від Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення від 25.08.5216 № 27-35675/16, в яких він підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить визнати недійсним оскаржуваний договір.

На адресу суду надійшла заява про вступ в справу як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 з огляду на те, що він є позичальником за кредитними договорами, зобов'язання кредитора за яким було відступлено за оскаржуваним договором.

Відповідно до приписів ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або підчас розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено наступне: "Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому".

Так, рішення у цій справи може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_3 як боржника, тому суд задовольняє вказану заяву та допускає до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3.

В судове засідання 30.08.2016 з'явився повноважний представник ОСОБА_3 та подав по суті спору письмові пояснення від 30.08.2016, в яких проти позову заперечив проти задоволення позовних вимог банку з підстав, викладених у них.

Розглянувши подані документи, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд встановив наступне.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_5 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-148, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 21500 000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-148-8, відповідно до якого ОСОБА_6 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_5 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-148.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_7 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-146, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 21500 000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-146-8, відповідно до якого ОСОБА_6 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_7 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-146.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_8 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-138, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 21500 000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-138-8, відповідно до якого ОСОБА_6 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_8 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-138.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_9 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-140, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 30000 000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-140-8, відповідно до якого

ОСОБА_6 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_9 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-140.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_10 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-147, за яким остання отримала від Банку кредитні кошти у розмірі 20500000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-147-8, відповідно до якого ОСОБА_6 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_10 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-147.

06.10.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_11 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 08Ф-189, за яким остання отримала від Банку кредитні кошти у розмірі 64687933 грн. 42 коп. на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 15% річних для споживчих цілей.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_12 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-141, за яким остання отримала від Банку кредитні кошти у розмірі 23000000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-141-8, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_12 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф- 141.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_13 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-144, за яким остання отримала від Банку кредитні кошти у розмірі 21500000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-144-8, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_13 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф- 144.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_14 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-145, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 15651700 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-145-8, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_14 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-145.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_15.(як Позичальником) укладений Кредитний договір № 37Ф-151, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 21500000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-151-8, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_15 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф- 151.

22.08.2008 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_16 (як Позичальником) укладений Кредитний договір № 07Ф-155, за яким останній отримав від Банку кредитні кошти у розмірі 21500000 грн. на строк до 22.08.2018 зі сплатою процентів за кредитування кредитом у розмірі 12% річних для споживчих цілей. 22.12.2008 між ОСОБА_16 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу № 07Ф-155-8, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок по виконанню зобов'язань ОСОБА_16 по виконанню кредитного договору від 22.08.2008 № 07Ф-155.

Відповідно до статті 6 вказаних Кредитних договорів передбачено, що забезпечення виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, комісії, неустойки за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат Банку, пов'язаних з одержанням виконання, забезпечується належним Позичальнику майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони визначають зміст договору на основі вільного волевиявлення, сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

24.10.2013 АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (надалі - Цедент) уклав з ТОВ «ЛУГАНСЬКПОБУТГАЗ» (надалі - Цесіонарій) Договір відступлення права вимоги № 1-2013, за яким Банк (п.1.1) у випадку настання відкладальної обставини, визначеної у п. 1.3 Договору, в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, Цедент передає, а Цесіонарій приймає всі права вимоги за вищезазначеними Кредитними договорами (№ 07Ф-144, № 07Ф- 151, № 07Ф-155, № 07Ф-141, № 07Ф-145, № 08Ф-189, № 07Ф-140, № 07Ф-138, № 07Ф-146, №07Ф-147, №07Ф-148).

Відповідно до п. 1.3 вказаного Договору, відкладальною обставиною є несплата Позичальником заборгованості за Кредитом та або нарахованими процентами за кредитним договором, визначеним у п. 1.1. цього Договору до 16.01.2014 (включно).

Пунктом 2.1 Договору про відступлення право вимоги передбачено, що право вимоги за Кредитним договором вважається переданими в день наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п.1.3 цього Договору.

Пунктом 2.2. договору встановлено, що загальна вартість права вимоги за Кредитним договором на момент відступлення кредитної заборгованості буде дорівнювати сумі заборгованості за Кредитним договором, а саме заборгованості Позичальника по поверненню основного боргу (Кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за кредитом, станом на 17.01.2014 року. У випадку, якщо Позичальником з моменту укладання цього Договору не буде проведене часткове погашення Кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за кредитним договором станом на 17.01.2014 року становитиме 427502354 грн. 50 коп.

Вказана сума складається із заборгованості (тіло та проценти) по кожному кредитному договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору, за відступлення права вимоги за кредитним договором Цесіонарій сплачує цеденту грошову суму:

у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за Кредитним договором в день переходу права вимоги до Цесіонарія до 16-00 год - у розмірі 427285354 грн. 50 коп.;

у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за Кредитним договором після терміну, зазначеного в п. 3.1.1. у розмірі 427502354 грн. 50 коп.

Цесіонарій зобов'язаний у строк до 17.01.2024 року сплатити Цеденту грошову суму, визначену у п. 3.1. цього договору шляхом безготівкового перерахування на рахунок Цедента.

Як вбачається з матеріалів справи, договір відступлення права вимоги за вищевказаними кредитними договорами було укладено між позивачем та відповідачем у письмовій формі, підписано уповноваженими особами та скріплено печатками сторін, як цього вимагає ст.ст. 207, 208 Цивільного кодексу України.

Актом приймання-передачі оригіналів документів згідно договору відступлення права вимоги від 24.10.2013 було передано від АТ «Брокбізнесбанк» до ТОВ «Луганськпобутгаз» вищезазначені документи.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 215 Цивільного кодексу України регулює питання недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно пунктів 1-3, 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсний правочин, який не вчинено.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (зі змінами) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що уклавши договір відступлення права вимоги, умови якого суперечать ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач поніс значні збитки.

Судом встановлено, що у позовній заяві як на підставу визнання недійсності договору відступлення права вимоги позивач посилається на ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 10.04.2014.

Відповідно до п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 38 цього Закону у редакції від 10.04.2014, нікчемними є договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

У зв'язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативного впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 №15-86-VII, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 10.04.2014 р. втратила чинність.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" у чинній редакції, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, крім іншого, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 2 ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 2 ст. 36 цього Кодексу, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Так, факт укладення договору може бути підтверджено шляхом подання до суду оригіналу, належним чином завіреної копії договору або засвідченого витягу з нього. Позивачем до суду були надані письмові пояснення, в яких було викладено інформацію щодо укладення позивачем договору відступлення права вимоги та вартості прав вимоги, що були за ними відчужені. Тим самим позивач лише стисло відтворив зміст цих правочинів, при цьому не надавши на розгляд суду належних письмових доказів, які б підтвердили факт їх укладення, а також те, що ціна цих договорів дійсно відповідає тому рівню, на який вказує позивач у письмових поясненнях. Оскільки дані, викладені позивачем, жодним чином не підтверджені, суд не вважає письмові пояснення позивача належним доказом того, що права вимоги відчужувалися позивачем за цінами, нижчими, ніж ціна, визначена договором відступлення права вимоги № 1-2013.

Згідно з п.п.14.1.71.Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Крім того, згідно з п.2.14 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги. З доказів, які були надані на розгляд суду позивачем, неможливо зробити висновок щодо рівня звичайних цін на подібне майно, що діяли протягом жовтня 2013 року, відповідно, неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартість права вимоги, визначену позивачем та відповідачем у договорі відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам цієї статті, позивач не надав до суду доказів того, що право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно.

В силу ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Проте, на обґрунтування своїх доводів про те. що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів позивачем суду не надано. Так, позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Крім того, позивачем не надано доказів про те. що відповідач усвідомлював факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя та передбачав настання невигідних для останнього наслідків.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що статтею 228 Цивільного Кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок а саме:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

У зв'язку з чим, суд дійшов до висновку, що оскаржуваний договір не підпадає під ознаки публічного договору, тому посилання позивача в цій частині відхиляються.

Щодо заяви про вихід за межі позовних вимог від 5592 від 01.08.2016, в якій позивач посилається на те, що договір відступлення права вимоги укладений відповідачем, який не є фінансовою установою та має права здійснювати факторингові операції, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вказана заява за своєю суттю доповнює лише підстави позову, а не є розширенням меж позовних вимог.

Водночас, суд дійшов до наступного висновку щодо зазначених позивачем підстав визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України), тобто має ліцензію на провадження даної діяльності.

Основними відмінностями договору факторингу від договору відступлення права вимоги є наступне:

клієнтом у договорі факторингу може бути тільки фізична особа-підприємець або юридична особа, а фактором тільки фінансова установа з ліцензією НБУ на факторингову діяльність;

договір факторингу дійсний навіть якщо між клієнтом та боржником в договорі стоїть заборона на відступлення права вимоги;

факторинг за своєю суттю може бути тільки на оплачуваній основі на відміну від відступлення права вимоги.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Відповідач не є банком або іншою фінансовою установою, а тому не може бути факторинговою компанію.

За умовами договору між банком та відповідачем не передбачалось ані додаткових сплат, ані дисконтів від суми відступленого права вимоги.

Відповідно до договору відступлення права вимоги, де ТОВ «Луганськпобутгаз» - цесіонарій, Банк, як цедент, відступив право вимоги до фізичних осіб, при цьому у Банку виникло право вимоги до вищезазначених компаній чітко на суму спів мірну відступленому праву.

Тому, вказані посилання позивача судом також відхиляються за необґрунтованістю.

Проаналізувавши наявні у справі докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганськпобутгаз" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання договору переведення боргу недійсним відмовити повністю.

2. Судовий збір у розмірі 2756 грн. 00 коп. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано - 02.09.2016.

Суддя С.В.Вінінков

Надр. 5 прим.

1-до справи

2-позивачу за адресою м. Київ, пр.. Перемоги, 41

3- відповідачу рекомендованим листом з повідомленням за адресою м. Луганськ, вул.. Совєтська. 42 (не направляється у зв'язку з тим, відповідно до листа УДППЗ "Укрпошта" від 16.03.2015 №511-30-100 пересилання пошти до вказаного населеного пункту тимчасово не здійснюється)

4 - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рекомендованим листом з повідомленням за адресою: 04053,м.Київ,вул.Січових стрільців, 17

5 - ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1