РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016Справа №910/10832/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест"

про стягнення 17659,74 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К"

про стягнення 46789,59 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Діхтяр Р.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з Відповідача заборгованості у розмірі 9702,58 грн. у зв'язку із неповною оплатою дизельного пального за видатковою накладною на суму 27097,00 грн., а також 3% річних у розмірі 486,46 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7470,70 грн.

Відповідач у наданому суду відзиві вимоги позову повністю не визнає, заперечує факт отримання дизельного пального за вказаною видатковою накладною та заявив зустрічний позов про стягнення 19525,62 грн. переплати за дизельне пальне, пені у розмірі 14919,17 грн., 3% річних у розмірі 958,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 11359,42 грн.

Заявлене позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) до суду клопотання про відкладення розгляду справи у порядку ст.77 ГПК України у зв'язку із участю представника у іншому судовому засіданні задоволенню не підлягає, враховуючи приписи ч.1-5 ст.28 ГПК України. Неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18. Суд приймає до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

14.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Мединський і К" (далі - замовник, позивач за первісним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Сиріус Інвест" (далі - виконавець, відповідач за первісним позовом) укладено Договір №14/07 на виконання комплексу робіт по подрібненню та просіюванню корисних копалин (далі - Договір).

Відповідно до п.3.7 Договору на весь період виконання робіт замовник зобов'язаний забезпечити виконавця дизельним паливом. Керівник по виконанню робіт, підписує відомість по видачі палива, рахунок за отримане дизельне пальне виставляється кожен раз при підписанні актів виконаних робіт сторонами та сплачується протягом 3 діб, після перерахування замовником коштів по виконаним роботам виконавцю в повному обсязі по даному Договору.

Підставами звернення із даним позовом до суду позивач зазначає неповну оплату відповідачем отриманого дизельного палива за видатковою накладною №ГОМК0006860 від 30.09.2014 на суму 27097,00 грн. із виставленим рахунком на оплату №ГОМК0006860 від 08.09.2014, а саме недоплачені 9702,58 грн.

Так, на підтвердження даної заборгованості позивач надає оборотно-сальдову відомість по рахунку 361 за 01.02.2014-03.03.2016 року, за якою згідно рахунку на оплату №ГОМК0006860 від 08.09.2014 відповідачем сплачено 17394,42 грн. (борг залишився 9702,58 грн.), а також Акт звірки взаємних розрахунків за період 01.07.2014-25.09.2014 року, перелічення вищевказаного рахунку в якому, на думку позивача, підтверджує отримання відповідачем дизельного палива на суму 27097,00 грн.

Утім, відповідачем не внесені жодні дані у вказаний Акт та взагалі факт підписання даного Акту звірки директором заперечується, як і отримання дизельного палива за видатковою накладною №ГОМК0006860 від 30.09.2014 на суму 27097,00 грн.

За приписами статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Укладений сторонами у справі договір є змішаного правового характеру, що містить елементи договору про надання послуг та договору поставки.

Частина 1 ст. 901 ЦК України визначає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 статті 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Із умов укладеного сторонами Договору вбачається, що рахунок за отримане дизельне пальне виставляється кожен раз при підписанні актів виконаних робіт, проте видаткова накладна №ГОМК0006860 від 30.09.2014 на суму 27097,00 грн. відповідачем не підписана та відповідного акту виконаних робіт до вказаної накладної матеріали справи не містять, тобто відсутнє підтвердження здійснення робіт, на які дане паливо мало бути надане.

Окрім того, чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9,10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", вказаний акт не є первинним документом, а є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі, не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Ураховуючи закріплений ст.4-3 ГПК України принцип змагальності, за яким сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, суд за ст.43 ГПК України оцінює такі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відтак, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується та позивачем не доведено факт отримання відповідачем дизельного палива за видатковою накладною №ГОМК0006860 від 30.09.2014 на суму 27097,00 грн., у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні первісного позову повністю.

У межах зустрічного позову позивач просить стягнути переплачені на користь відповідача (позивача за первісним позовом) 19525,62 грн., оскільки відповідно до виставлених рахунків на оплату отриманого дизельного пального №ГОМК0006156 від 10.08.2014 на суму 54311,40 грн., №ГОМК0006070 від 10.08.2014 на суму 69530,40 грн., №ГОМК0006523 від 21.08.2014 на суму 159295,90 грн., №ГОМК0006524 від 31.08.2014 на суму 150648,08 грн. підлягала до сплати сума розміром 433785,78 грн., а позивачем було перераховано 453311,40 грн., що підтверджується банківським виписками по рахунку позивача за період з 27.08.2014 по 28.10.2014.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до призначення платежів позивачем переплачено за вказаними чотирма рахунками 19525,62 грн., які підлягають поверненню відповідачем.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Сума, яку просить стягнути позивач, утворилася внаслідок переплати відповідачу грошових коштів поза межами платежів за Договором, оскільки відповідно до рахунків на оплату дизельного пального, розмір коштів які підлягали перерахуванню, було встановлено у твердій сумі та із умов Договору не вбачалась можливість утримування їх відповідачем для майбутніх розрахунків.

З огляду на викладене, відповідач як одна із сторін зобов'язання набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони (позивача) не в порядку виконання договірного зобов'язання, а поза підставами, передбаченими Договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартості дизельного палива за виставленими чотирма рахунками.

Відповідно, зобов'язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов'язань, які виникають з Договору, а тому мають бути повернуті відповідачем позивачу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №3-138гс14 від 14.10.2014.

Щодо заявлених позивачем пені у розмірі 14919,17 грн., 3% річних у розмірі 958,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 11359,42 грн., суд зазначає наступне.

Згідно п.1. статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Платники грошових коштів сплачують на користь

одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань».

З огляду на наведені норми законодавства, враховуючи відсутність у Договорі між сторонами такої міри відповідальності як сплата пені, а також правовий характер заявленої вимоги позивача про повернення надмірно сплачених коштів, то суд вважає помилковим нарахування пені на цю суму та відмовляє у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Приписи частини 2 ст.625 ЦК України передбачають, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на правову позицію, викладену у п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з якою обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на безпідставно набуті кошти є також необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-2491цс15 від 02.03.2016.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду позовах та поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України, у межах первічного позову покладається на позивача, у межах зустрічного позову покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 111-28 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У первісному позові відмовити повністю.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» (Донецька обл., м. Дружківка, вул. Енгельса, 110; ідентифікаційний код 32276975) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус Інвест» (м.Київ, вул. Корольова, 12г, оф.32; ідентифікаційний код 39273787) 19525 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн. 62 коп. надмірно сплачених коштів, а також 575 (п'ятсот сімдесят п'ять) грн. 38 коп. судового збору.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.08.2016

СуддяСташків Р.Б.