РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р. Справа № 903/1330/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Тимошенко О.М. ,

судді Демянчук Ю.Г.

при секретарі Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність №974-19 від 28.07.2016 року)

відповідача 1. - ОСОБА_2 (доручення від 24.06.2016 року)

відповідача 2. - ОСОБА_2 (доручення від 15.07.2016 року)

третьої особи - ОСОБА_3 (довіреність №27-28016/16 від 23.06.2016 ркоу)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" ОСОБА_5 на рішення господарського суду Волинської області від 21.07.2016 р. у справі №903/1330/15

позивач: Публічне акціонерне товариство "Західінкомбанк" в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" ОСОБА_5

відповідач 1. ОСОБА_6 підприємство "Ірома" Товариство з обемеженою відповідальністю "Спецуправління дорсервіс"

відповідач 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс"

третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на тороні позивача - ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним договору ренти від 17.12.2015р. №929

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 21.07.2016 р. у справі №903/1330/15 (суддя Філатова С.Т.) відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду Волинської області мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір ренти є недійсним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку. У своїй апеляційній скарзі та поясненнях апелянт посилається на те, що ПП "Ірома" не вправі була відчуджувати чи будь-яким чином розпоряджатися добудововою адміністративного приміщення, що знаходиться на пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку, оскільки зазначене приміщення належить ПАТ "Західінкомбанк", а .ПП "Ірома" не є його власником.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №903/1330/15 від 08.08.2016 року прийнято до провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" ОСОБА_5 на рішення господарського суду Волинської області від 21.07.2016 р. у справі №903/1330/15.

15.08.2016 року представником відповідачів подано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

22.08.2016 року від представника ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про залучення у даній справі ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №903/1330/15 від 22.08.2016 року залучено до участі у справі №903/1330/15 ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, розгляд апеляційної скарги відкладено на 05.09.2016 року.

До початку судового засідання 05.09.2016 року представник ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб надав письмові пояснення на апеляційну скаргу ПАТ "Західінкомбанк", яких просить суд скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

В судове засідання 05.09.2016 року з'явились представники позивача, відповідачів та представник ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, заслухала представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення третьої особи, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2015р. між ПП Ірома, в особі директора ОСОБА_7, який діє на підставі Статуту, зареєстрованого 01.02.2010р. виконкомом Луцької міської ради за р. № 50003198, рішення засновника № 2 від 29.01.2010р. (одержувач ренти ) та ТзОВ Спецуправління Дорсервіс в особі директора ОСОБА_8, яка діє на підставі Статуту, нова редакція зареєстрована 02.08.2011р. виконкомом Луцької міської ради за р. № 8002779, рішення засновника №6 від 21.07.2011р. (платник ренти) укладений договір ренти.

Договір нотаріально посвідчено в реєстрі за № 929.

Згідно п. 1.1 договору, одержувач ренти передає у власність платника ренти майно, зазначене у п. 1.2 цього договору, а платник ренти взамін цього зобовязується періодично виплачувати одержувачеві ренти грошову ренту.

Відповідно до умов п.1.2 договору, під виплату ренти передається 18/100 часток добудови адміністративного приміщення /А-5/, що знаходиться на проспекті Перемоги, 15 у місті Луцьку Волинської області, а саме: приміщення гаража № 1-1 та приміщення підвалу № 1-2,3,4, загальною площею 223,9 кв.м, з належних одержувачу ренти 86/100 (вісімдесяти шести сотих) часток добудови адміністративного приміщення /А-5/.

Право власності на 86/100 часток добудови адміністративного приміщення /А-5/ належить одержувачу ренти на підставі свідоцтва про право власності № 48086223, виданого 20.11.2013р. реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області, право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 12151117. Реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01 (Т. 1 а.с. 94-95).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна 16.11.2015р.зареєстровано право власності ПП Ірома на 86/100 добудови адміністративного приміщення згідно свідоцтва № 48086223, виданого 20.11.2015р., видавник: Реєстраційна служба Луцького МУЮ Волинської області.

Підстава реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26337348 від 20.11.2015р., номер запису про право власності:12151117 (Т. 1 а.с. 19).

24.11.2015 року Публічне акціонерне товариство Західінкомбанк в особі Уповноваженої особи ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Західінкомбанк звернулось до господарського суду Волинської області з позовом про визнання недійсним договору ренти від 17.12.2015р. №929, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Спецуправління Дорсервіс та ОСОБА_6 підприємством Ірома.

Позовні вимоги обґрунтовано таким, що добудова адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку в розмірі 86/100 від загальної площі є власністю ПАТ „Західінкомбанк та була зареєстрована за ПАТ Західінкомбанк 06.02.2012 р. у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та перенесено 06.10.2015р. у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

30.11.2015 року ПАТ „Західінкомбанк дізналося, що 20 листопада 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції було проведено реєстрацію скасування державної реєстрації права власності на 86/100 частки добудови адміністративного приміщення за ПАТ „Західінкомбанк по проспекту Перемоги, 15, проведеної 06.02.2012 року, та внесено запис про державну реєстрацію права власності на 86/100 вказаної добудови адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку за ПП „Ірома.

Вважаючи вказані рішення державного реєстратора незаконними, ПАТ Західінкомбанк було подано адміністративний позов до Волинського окружного адміністративного суду.

Позивач вважає, що не будучи власником 86/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/ по пр.Перемоги, 15 у м. Луцьку, ПП „Ірома не вправі була будь-яким чином розпоряджатися 18/100 цього приміщення, та відчужувати його на користь ТзОВ „Спецуправління Дорсервіс по договору ренти, а тому договір ренти від 17.12.2015 року р.№929 вчинений ПП „Ірома без дотримання вимог, зазначених в ч.2 ст. 203 ЦК України, і, як наслідок, є недійсним.

29.06.2016р. представник позивача звернувся до суду з позовною заявою (нова редакція) про зміну підстав позову (Т. 1 а.с. 181-184).

Ознайомившись з поданою редакцією позовної заяви та порівнявши її з редакцією позовної заяви №2008-19 від 23.12.2015р., суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність зміни підстав позову, оскільки, як в первісній редакції, так і в редакції від 22.06.2016р., позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір ренти вчинений без дотримання вимог, зазначених у ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки, не будучи власником 86/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/ по проспекту Перемоги в м. Луцьку, ПП Ірома не вправі була будь-яким розпоряджатися цим приміщенням та відчужувати його на користь ТзОВ Спецуправління Дорсервіс по договору ренти.

В обґрунтування правової позиції позивач і в первісній редакції позову, і в редакції від 22.06.2016р., послався на одні і ті ж ст.ст. 203, 215, 731, 734 ЦК України.

До нової редакції позовної заяви позивач долучив фотокопії договору купівлі-продажу від 27.10.1999р. та акту прийому-передачі від 27.10.1999р.

При дослідженні нової редакції позовної заяви місцевим господарським судом встановлено, що позивач обґрунтовує вимоги з посиланням на договір від 27.10.1999р., зміст якого кардинально різниться від змісту договору, яким сторони обґрунтовували доводи (заперечення) по праву власності на нерухоме майно в м. Луцьку по проспекті Перемоги, 15.

Позивач стверджує набуття права власності відповідно до ст.128 ЦК УРСР з моменту передачі речі, вказуючи, що в силу ст.227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення договору в даному випадку не було обовязковим.

Відповідачем 2 до матеріалів справи було долучено копію договору купівлі-продажу між МП Інкомсервіс та КБ Західінкомбанк від 27.10.1999р., відповідно з яким продавець продає, а покупець купує приміщення площею 1226,7кв.м., що знаходиться по проспекту Перемоги, 15 (крім ресторану та гаражів). Згідно ст.30 Земельного кодексу України з переходом права власності на майно, що купується, до покупця переходить право користування земельною ділянкою площею 270,0кв.м., на якій знаходиться приміщення.

Водночас у судовому засіданні 29.06.2016р. позивачем до позовної заяви долучено фотокопію договору купівлі-продажу від 27.10.1999р., згідно з яким продавець МП Інкомсервіс продає, а покупець КБ Західінкомбанк купує приміщення площею 1095,00кв.м., що знаходиться по проспекту Перемоги, 15. Згідно ст.30 Земельного кодексу України з переходом права власності на майно, що купується, до покупця переходить право користування земельною ділянкою площею 1900,00кв.м., на якій знаходиться приміщення.

До фотокопії договору долучено фотокопію акту прийому-передачі від 27.10.1999р., згідно з яким згідно вказаного договору передано приміщення площею 1 098,0кв.м. (Т. 1 а.с. 185-186).

05.07.2016р. позивач звернувся з клопотанням №865-19, в якому просив не брати до уваги підстави позову, викладені у позовній заяві вих. №2008-19 від 23.12.2015р. та здійснювати подальший розгляд справи виключно з підстав, викладених у позовній заяві вих.. №2008-19 від 23.12.2015р.

У додаткових поясненнях від 05.07.2016р. №867-19 представник позивача повідомив, що 29.06.2016р. до початку розгляду даної справи по суті позивачем було подано заяву про зміну підстав позову. Таке процесуальне право сторони передбачено ч. 4 ст. 22 ГПК України.

На підтвердження викладених у позові підстав банком було надано суду нотаріально засвідчену копію договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року та акту приймання-передачі від 27.10.1999 року.

Станом на 27.10.1999року в Україні діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року, стаття 128 якого передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Отже, станом на 27.10.1999 року реєстрація права власності на приміщення добудови адміністративного приміщення у м. Луцьк, пр.Перемоги, 15 жодним чином не передбачалася.

Тому, на думку позивача правовстановлюючим документом на приміщення добудови адміністративного приміщення у м. Луцьк, пр..Перемоги, 15 є саме договір купівлі-продажу від 27.10.1999року.

На вимогу суду першої інстанції щодо надання технічної документації на час укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року позивач повідомив суд про те, що така документація у банку відсутня.

Звернувся з клопотанням від 05.07.2016р. №866-19 про витребування у КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації технічної документації на приміщення добудови адміністративного будинку /А-5/ за адресою: м. Луцьк, проспект Перемоги, 15, посилаючись на ст. 38 ГПК України.

У поясненнях від 05.07.2016р., відібраних у судовому засіданні на підставі ст.32 ГПК України, представник позивача повідомив, що правовстановлюючими документами на спірне приміщення є договір купівлі-продажу від 27.10.1999р.

Відомості щодо реєстрації права власності на приміщення, виготовлення технічної документації та конкретних приміщень, які передані по договору ренти, представнику позивача не відомі (Т. 1 а.с. 223).

Ухвалою від 05.07.2016р. суд першої інстанції зобовязав позивача представити обґрунтовані пояснення щодо двох різних редакцій договору купівлі-продажу від 27.10.1999р., оригінал договору від 27.10.1999р. з актом приймання-передачі, що слугував підставою для реєстрації права власності 06.02.2012р. та 06.11.2015р., докази (свідоцтво про право власності, технічну документацію, витяг з Реєстру тощо) в підтвердження права власності на 18/100 часток добудови адміністративного приміщення /А-5/ по проспекту Перемоги, 15 в м. Луцьку (приміщень гаражу та підвалу загальною площею 223,9кв.м.), що передано у власність по оспорюваному договору ренти, відповідача - долучити до матеріалів справи технічну документацію на майно, що передано по договору ренти, оригінал договору купівлі-продажу від 27.10.1999р. та акту приймання-передачі від 27.10.1999р. На підставі ст. 65 ГПК України за клопотанням позивача витребувано у Комунального підприємства Волинське обласне бюро технічної інвентаризації технічну документацію на приміщення за адресою: м. Луцьк, проспект Перемоги, 15.

У додаткових поясненнях від 15.07.2016р. представник відповідача зауважив, що технічний паспорт на добудову адмінбудинку, складовою частиною якого є експлікація внутрішніх площ по кожному поверху, підвальних приміщеннях-гаражах та автомобільному заїзду в підземні гаражі, був виготовлений 10.04.1998 року. Згідно з цією експлікацією загальна площа будівлі становить 1226,6 кв.м. Ця площа зареєстрована в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень з самого початку-починаючи від виготовлення технічного паспорта і до цього часу. На момент укладення договору купівлі-продажу 27.10.1999 року площі добудови розміром 1098 кв.м. в будь-якому документі не існувало.

Технічна документація, зокрема наявна у ньому експлікація внутрішніх площ, засвідчує, що за будь-якого варіанту придбати частину будинку розміром 1098 кв.м. неможливо.

Фактично, виходячи зі змісту договору, який позивачем в якості правовстановлюючого документу, починаючи з 2009 року, трійчі подавався до Волинського окружного адміністративного суду, двічі-до органу реєстрації і на підставі якого за постановою цього суду 06.02.2012 року за банком було зареєстроване право власності на 86/100 частку добудови, обєктом купівлі-продажу за цим договором були приміщення площею 835,9 кв.м. (1226,6 кв.м.-223,9 (площа гаражів)- 68,6 кв.м. (площа ресторану), що становить не 86/100 частки добудови, а 68/100.

Перехід права користування земельною ділянкою до позивача в розмірі 0,19 га, як стверджується в п.1 підробленого договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року, не міг відбутися ні за яких умов з тієї причини, що такої земельної ділянки у МП Інкомсервіс на той час не було (Т. 2 а.с. 1-35).

У додаткових поясненнях №945-19 від 19.07.2016р. представник позивача повідомив, що існування двох різних редакцій договору від 27.10.1999 купівлі-продажу приміщення добудови адміністративного приміщення у м. Луцьк, пр..Перемоги, 15 пояснюється рядом обставин і подій, які мали місце після 27.10.1999 року.

Стверджував, що поданий ним договір є оригінальним (первинним) і підписаним 27.10.1999 року, тобто в момент, коли не було жодних ризиків для власників банку, повязаних з втратою активів, зокрема приміщення центрального офісу Банку у м. Луцьку. В той час документ з назвою договір купівлі-продажу від 27.10.1999 з застереженнями щодо ресторану і гаражів та застереженням щодо зміни учасника Покупця, який володіє контрольним пакетом (надалі - Документ з застереженнями) є таким, що був виготовлений пізніше, а саме у 2009 році. Такий висновок зроблений в звязку з тим, що для створення можливості повернення нерухомості під контроль колишніх власників Банку, а саме родини ОСОБА_8, договір від 27.10.1999р. купівлі-продажу приміщення Банку був перероблений і замінений. Відповідно до Статуту Банку станом на 27.10.1999року ОСОБА_9 не володів контрольним пакетом часток. Тому таке формулювання не могло і бути використане у Первинному договорі від 27.10.1999 року. Контрольним пакетом часток Банку родина ОСОБА_9 володіла пізніше, а саме з вересня 2002р.

Особливої уваги заслуговують технічні деталі Первинного договору, такі як папір, на якому видрукувано договір, спосіб друку, відбитки печатки та підписи посадових осіб. Так, Первинний договір видрукувано на так званому матричному принтері. Колір паперу Первинного договору дещо жовтуватий, в той час як Документ з застереженнями видрукувано на білому папері. Окремої уваги заслуговує відбиток печатки КБ Західінкомбанк в Документі з застереженнями очевидним є природний знос печатки. Саме ці технічні деталі додатково свідчать про те, що єдиним оригінальним договором купівлі-продажу від 27.10.1999 року є договір, долучений до заяви про зміну підстав позову.

Саме цей договір є єдиним правовстановлюючим документом на приміщення добудови адміністративного приміщення у м. Луцьк, пр.. Перемоги. 15.

В надані докази належності Банку цілого приміщення площею 1098 кв. м. і входить площа по оспорюваному договору ренти (Т. 2 а.с. 36-38).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, господарський суд Волинської області відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 08.02.2016р. за позовом Публічного акціонерного товариства Західінкомбанк в особі Уповноваженої особи ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Західінкомбанк ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб до Реєстраційної служби Луцького МУЮ ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 підприємство Ірома про визнання рішень протиправними та зобовязання вчинити дії, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Луцького МУЮ ОСОБА_10 №26184716 від 16.11.2015р. про скасування державної реєстрації права власності на 86/100 добудови адміністративного приміщення А-5 по пр. Перемоги,15 в м. Луцьку реєстраційний номер обєкта 01 за Публічним акціонерним товариством Західінкомбанк; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Луцького МУЮ ОСОБА_10 №26337348 від 20.11.2015р. про державну реєстрацію права власності добудови адміністративного приміщення А-5 по пр. Перемоги, 15 в м. Луцьку реєстраційний номер обєкта 01 за ПП Ірома.

Львівським апеляційним адміністративним судом 26.05.2016р. скасовано постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.02.2016р. у справі №803/3805/15 та прийнято нову постанову якою відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Обставини щодо реєстрації та скасування прав власності на нерухоме майно в м.Луцьку по проспекту Перемоги, 15 встановлені постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016р. у справі №876/1738;1742;1743/16, що має для суду преюдиціальне значення в силу ст. 35 ГПК України.

Згідно ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищий господарський суд України у п.2.6 постанови пленуму №18 від 26.11.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зауважив, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

При цьому преюдиціальністю є обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду встановлено, що право власності на приміщення (А- 5) було зареєстроване за ПП Ірома.

Підставою для переходу права власності та реєстрації спірного приміщення за ПАТ Західінкомбанк 06.02.2012 р. стала постанова Волинського окружного адміністративного суду від 18.01.2012 року (справа № 2а/0370/9/12). Дана постанова була скасована в касаційному порядку постановою Вищого адміністративного суду України від 23.09.2015 року.

Тобто, фактично було скасовано підставу державної реєстрації права власності за позивачем (документ, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р. у розумінні абз. 2 п. 41 Порядку ведення Державного реєстру).

06.11.2015 року представником ПАТ Західінкомбанк до державного реєстратора подано заяву про реєстрацію права власності на дане майно.

07.11.2015 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25117674 про державну реєстрацію права власності на добудову адміністративного приміщення (А-5), що розташоване в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 та відкрито відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заведено реєстраційну справу.

До реєстру внесено запис про право власності № 11511962 від 06.11.2015 року реєстраційний номер нерухомого майна № 01.

Тобто, на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на добудову адміністративного приміщення (А-5), що розташоване в м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 за ПАТ Західінкомбанк і при прийнятті рішення про цю державну реєстрацію права власності державним реєстратором було використано відомості із Реєстру прав власності на нерухоме майно у відповідності до п. 94 Порядку № 868.

Вказане право власності за ПАТ Західінкомбанк вперше було зареєстроване 06.02.2012 року, на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.01.2012 року, а 06.11.2015 року перенесено до нового Державного реєстру. Таке перенесення здійснювалося зокрема на підставі відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно за заявою ПАТ Західінкомбанк.

16.11.2015 року представником ПП Ірома до державного реєстратора подано заяви про скасування державної реєстрації за ПАТ Західінкомбанк та реєстрацію права власності за ПП Ірома.

До заяви подано постанову Вищого адміністративного суду України від 23.09.2015 року по справі № 2а/0370/9/12 та відповідні правовстановлюючі документи на дане рухоме майно.

На підставі поданих ПП Ірома документів державним реєстратором прийнято рішення № 26184716 від 16.11.2015 року про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ПАТ Західінкомбанк № 11511962 від 06.11.2015 року на вказане майно, на підставі постанови ВАС України від 23.09.2015 року (Т. 1 а.с. 134-143).

З вищевикладеного вбачається, що, на час укладення оспорюваного договору ренти (17.12.2015 року), на підставі судового рішення відновлено запис про реєстрацію права власності на приміщення по пр. Перемоги, 15 за ПП Ірома.

Оспорюючи договір ренти, посилається на ч. 2 ст. 203 ЦК України та стверджує, що не будучи власником 86/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги,15 у м. Луцьку, ПП Ірома не вправі була будь-яким чином розпоряджатися 18/100 цього приміщення та відчужувати його на користь ТзОВ Спецуправління Дорсервіс по договору ренти, а тому договір ренти від 17.12.2015р. №929 вчинений ПП Ірома без дотримання вимог, зазначених в ч. 2 ст. 203 ЦК України і, як наслідок, є недійсним.

Доводи апелянта про належність йому нерухомого майна переданого по договору ренти, обґрунтовані посиланням на іншу редакцію договору від 27.10.1999р. про продаж приміщення по пр. Перемоги 15, площею 1098 кв.м., яка була подана позивачем до суду першої інстанції 29.06.2016р., при тому, що судами, в тому числі і за позовами ПАТ Західінкомбанк.

Апелянт стверджує, що вказаний договір є доказом належності банку цілого приміщення площею 1098кв.м , в яку входять і площа по оспорюваному договору ренти і що саме цей договір є оригінальним договором, з точки зору змісту, технічних деталей, кольору паперу, способу друку, відбитку печатки та не потребував реєстрації прав власності з посиланням на ч. 3 ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне заззначити, що уточнені позовні вимоги банку щодо реєстрації права власності на 86/100 частин нерухомого майна (добудови) не відповідають змісту та вимогам поданої позивачем до БТІ заяви про реєстрацію права власності.

Зокрема, згідно поданого позивачем до заяви про державну реєстрацію та наявного у матеріалах справи акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 19 січня 1998 року загальна площа добудови адмінприміщення по пр.Перемоги 15 складає 1098,17 м.кв., у реєстраційному посвідченні від липня 1998 року на вказаний об'єкт нерухомого майна його площа визначена у розмірі 1118,2 м.кв. /а.с.11/, згідно витягу в Реєстру прав власності на нерухоме майно № 30385834 від 22 червня 2011 року /а.с.35/, загальна площа зареєстрованого на праві власності за малим підприємством Інкомсервіс, правонаступником якого є ПП Ірома, об'єкта - добудови адміністративного приміщення по пр.Перемоги 15, складає 1226,6 м.кв., з яких 14/100 частин - приміщення №№ з 2-1 по 2-12 загальною площею 166,8 м.кв.

Заперечуючи належність приміщення по пр. Перемоги, 15 ПП Ірома на час укладення оспорюваного договору, апелянт посилається на те, що правочин є недійсним відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки нерухоме майно належить йому на підставі договору від 27.10.1999р., який не передбачав нотаріального посвідчення та реєстрації прав власності та був знайденим в архіві банку у червні 2016р.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Вищий господарський суд України у п. 2.6 постанови пленуму від 29.05.2015р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними розяснив, що у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанням стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що на момент вчинення правочину 17.12.2015р. одержувачу ренти ПП Ірома належало право власності на 86/100 часток добудови адміністративного приміщення /А-5/ на підставі свідоцтва про право власності №48086223, виданого 20.11.2015р. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №12151117.

Згідно ч. 1 ст. 731 ЦК України за договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі.

Частиною 2 ст. 734 ЦК України визначено, що якщо договором ренти встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату, до відносин сторін щодо передання майна застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а якщо майно передається безоплатно, - положення про договір дарування, якщо це не суперечить суті договору ренти.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 732 ЦК України договір ренти та договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти підлягають нотаріальному посвідченню.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що підтвердженням його права властності на спірне майно є договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі приміщення від 27.10.1999 року, а державна реєстація права власності визначена інструкцією №121 від 09.06.1998 року, як лише оформлення права власності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст. 128 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладення договору) передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктом 1.6. інструкції "Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб" №121 від 09.06.1998 року передбачено, що Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що договір ренти від 17.12.2015р., відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки надані позивачем докази не спростовують права власності ПП "Ірома" на спірне майно.

Інші доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

А тому, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" ОСОБА_5 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 21.07.2016 р. у справі №903/1330/15 залишити без змін.

3. Справу №903/1330/15 повернути до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Демянчук Ю.Г.