КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа№ 911/4036/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Андрієнка В.В.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Кур'ята В.В.;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: Камінін М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний

банк України"

на рішення Господарського суду Київської області

від 28.04.2016р.

у справі №911/4036/15 (головуючий суддя Кошик А.Ю.,

судді Подоляк Ю.В., Мальована Л.Я.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний

банк України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспрій Солар"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державного підприємства "Енергоринок"

про звернення стягнення на предмет застави

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспрій Солар" (далі - відповідач) про звернення стягнення на предмет застави, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договір застави в забезпечення виконання відповідачем, як позичальником, своїх грошових зобов'язань перед позивачем. Зважаючи на те, що у відповідача обліковується заборгованість за кредитним договором, укладеним з позивачем, останній вирішив використати своє право звернення стягнення на предмет застави (право грошової вимоги відповідача до третьої особи у сумі 15 905 255,07 грн. за вже поставлену в березні 2014 року електричну енергію) та як спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження, перевести на позивача право грошової вимоги до третьої особи за Договором купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р. в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем за Договором кредитної лінії №5 від 08.02.2011р., яка станом на 28.08.2015р. становить 14 094 329,26 Євро та 89 169 572,50 долари США.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.10.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 198), на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Державне підприємство "Енергоринок" (далі - третя особа).

Відповідач явку свого представника у судові засідання місцевого господарського суду не забезпечив, відзиву на позов не надав, у зв'язку з чим справа розглядалася Господарським судом Київської області за наявними у справі матеріалами на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Третя особа заперечувала проти позову, зазначаючи про відсутність її згоди на заміну кредитора у зобов'язанні за договором купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р., укладеним між відповідачем та третьою особою, що передбачено п.8.7 вказаного договору. Окрім того, третя особа стверджувала про нікчемність Договору застави, а також невідповідність вказаного правочину ст. 515 Цивільного кодексу України та ч.4 ст. 4 Закону України "Про заставу".

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.04.2016р. у справі №911/4036/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2016р. у справі №911/4036/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- ототожнення судом першої інстанції існування (дійсності) права вимоги із настанням строку виконання зобов'язання є неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України;

- дійсність права вимоги пов'язується саме із виникненням та існуванням зобов'язання, а не із настанням строку виконання зобов'язання;

- у відповідача на підставі договору виникло та існує право грошової вимоги до третьої особи оплати вартості електроенергії виробленої в березні 2014 року внаслідок виконання відповідачем свого зобов'язання в частині виробництва та продажу електроенергії, а у третьої особи виникло зобов'язання розрахуватися за куплену у відповідача електроенергію;

- судом першої інстанції невірно було встановлено наявність обставин непереборної сили та їх впливу на можливість звернення стягнення на майнові права за Договором застави майнових прав №33 від 31.10.2011р.;

- всі свої заперечення щодо обставин непереборної сили третя особа може висунути проти вимог позивача після відступлення права вимоги, в порядку ст. 518 Цивільного кодексу України, однак не в даній справі;

- судом безпідставно було застосовано приписи постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014р. №148 "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя" до спірних правовідносин;

- місцевий господарський суд безпідставно пов'язує дійсність права вимоги із настанням моменту для виконання обов'язку третьою особою, а саме оплати вартості електроенергії купленої в березні 2014 року, оскільки згідно ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України дійсність права вимоги, що може бути відступлена, перебуває у залежності виключно від існування у особи обов'язку у певному зобов'язанні (статус боржника). Збереження статусу кредитора, а отже і спроможності за загальним правилом вчинити його заміну, зумовлено збереженням та існуванням самого зобов'язання як відповідного правовідношення, наявність або відсутність права не виконувати зобов'язання за умови неприпинення останнього у встановленому порядку жодною мірою не впливає на можливість відступлення права вимоги у такому зобов'язанні іншій особі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.07.2016р.

17.06.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала проти доводів позивача, зазначаючи про їх безпідставність та необґрунтованість, просила суд відмовити в задоволенні скарги та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін.

07.07.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли:

- клопотання позивача про витребування доказів у третьої особи, а саме: акту купівлі продажу електроенергії від 31.03.2014р., складеного та підписаного між ТОВ "Оспрій Солар" та ДП "Енергоринок" у відповідності до умов договору купівлі продажу електроенергії №7551/02 від 06.09.2011р.; документів на підтвердження обсягу перерахованих коштів ДП "Енергоринок" в оплату придбаної у ТОВ "Оспрій Солар" в березні 2014 року електроенергії;

- заперечення третьої особи проти клопотання позивача про витребування доказів.

В судове засідання 07.07.2016р. з'явилися представники позивача та третьої особи. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 07.07.2016р. представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2016р., на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, клопотання позивача про продовження строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів було задоволено, розгляд справи відкладено на 09.08.2016р.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 09.08.2016р. у зв'язку з перебуванням судді Київського апеляційного господарського суду Коршун Н.М. у відпустці, для розгляду справи №911/4036/15 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Андрієнко В.В. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 09.08.2016р.

В судове засідання 09.08.2016р. з'явилися лише представники позивача та третьої особи. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 23.08.2016р.

В судовому засіданні 23.08.2016р. представник позивача підтримав раніше подане клопотання про витребування у третьої особи додаткових доказів, а саме: акту купівлі продажу електроенергії від 31.03.2014р., складеного та підписаного між відповідачем і третьою особою відповідно до умов договору купівлі продажу електроенергії №7551/02 від 06.09.2011р.; документів на підтвердження обсягу перерахованих третьою особою коштів в оплату придбаної у відповідача в березні 2014 року електроенергії, просив суд вказане клопотання задовольнити.

Представник третьої особи в судовому засіданні 23.08.2016р. заперечував проти задоволення клопотання позивача, зазначаючи про його необґрунтованість, просив суд в задоволенні клопотання відмовити.

Враховуючи доводи викладені у клопотанні, поданому позивачем, заперечення третьої особи, положення ч.ч.1, 2 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями), умови п.5.1.5 договору застави майнових прав №33 від 31.11.2011р., колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні клопотання позивача про витребування у третьої особи додаткових доказів у зв'язку з його необґрунтованістю.

В судовому засіданні 23.08.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2016р. у справі №911/4036/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 23.08.2016р. представник третьої особи заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання 23.08.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також приймаючи до уваги наявні у справі докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 23.08.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

08.02.2011р. між позивачем, як банком, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір кредитної лінії №5 (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 11-19).

Протягом 2011-2013 років до Кредитного договору вносилися зміни та доповнення шляхом укладання додаткових договорів №1 від 04.03.2011р., №2 від 18.03.2011р., №3 від 18.03.2011р., №4 від 10.06.2011р., №5 від 22.06.2011р., №6 від 24.06.2011р., №7 від 06.07.2011р., №8 від 30.11.2011р., №9 від 08.12.2011р., №10 від 31.01.2012р., №11 від 28.02.2012р., №12 від 15.11.2012р та №13 від 05.07.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 22-34).

За умовами Кредитного договору (п.п.2.1, 2.2, 2.4, 2.6.1, 2.6.2) з урахуванням внесених змін та доповнень до нього, банк зобов'язується надати на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається у вигляді невідновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 25.04.2020р. Сторони погодили суму максимального ліміту кредитування і визначили його в розмірі 10 000 000,00 Євро та 61 480 948,00 доларів США. Кредит надається траншами з позичкового рахунку в безготівковому порядку для фінансування будівництва сонячної електростанції (проект "Будівництво сонячної електростанції (АР Крим, Сакський район, с. Охотникове, встановленою потужністю 20 МВт), а також інших витрат, пов'язаних з експлуатацією забудованого об'єкта будівництва. За користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором. Проценти за користування кредитом розраховуються Банком на основі процентної ставки в розмірі 16% річних в гривні, 10,5% річних в Євро, 10,75% річних в доларах США, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному цим договором. Проценти нараховуються методом факт/факт на основну суму боргу за строк фактичного користування кредитними коштами, починаючи з першого дня видачі кредитних коштів включно, та до повного погашення договором основної суми боргу.

Умови кредитування наведенні в розділі 3 Кредитного договору, в п.3.4.1 якого наведено застереження, згідно з яким підставою для визначення суми зобов'язань і підстав їх виконання (погашення основної суми кредиту, сплати суми нарахованих процентів, комісійних винагород, сплати інших платежів, відшкодування витрат банку тощо) є виписки з рахунків, відкритих у банку для обліку заборгованості позичальника за цим договором.

За твердженням позивача він виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, що підтверджується наданими для залучення до матеріалів справи виписками по рахунках обліку заборгованості позичальника (том справи - 1, аркуші справи - 65-85).

В п.5.3 Кредитного договору наведено обов'язки позичальника, серед яких: належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе за цим договором зобов'язання; точно в строки, обумовлені цим договором, погашати основну суму боргу та своєчасно у визначені цим договором строки сплачувати плату (проценти) за користування кредитом та комісійні винагороди, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань та/або обов'язків за цим договором сплатити штрафні санкції, як це передбачено в договорі, а також у повному обсязі всі інші платежі та відшкодовувати завдані збитки.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №55/2-06/83 від 02.12.2014р., в якій відповідно до пп.3.3.2 п.3.2, п.п.5.3.1, 5.3.2 п.5.3, п.п.7.1.1 п.7.1 Кредитного договору повідомив відповідача про відкликання кредиту та необхідність здійснити повне його погашення (включаючи основну суму боргу, нараховані та несплачені проценти за користування кредитом, що підлягають сплаті позичальником на користь банку відповідно до умов Кредитного договору) не пізніше 20 банківських днів з моменту вручення вимоги.

Відповідач отримав вимогу 02.12.2014р., а тому за умовами Кредитного договору він був зобов'язаний здійснити повне погашення кредиту у термін до 30.12.2014р.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити борг, позивач звернувся за захистом своїх прав до Господарського суду Київської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.02.2015р. у справі № 911/5599/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспрій Солар" про стягнення заборгованості позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспрій Солар" на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" 9 780 132,91 Євро простроченої заборгованості за кредитом, 837 452,47 Євро простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 261 244,64 Євро пені, 34 783,52 Євро 3% річних, 61 340 948 дол. США простроченої заборгованості за кредитом, 5 755 738,20 дол. США простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 1 688 651,59 дол. США пені, 230 414,51 дол. США 3% річних та 73 080 грн. судового збору (том справи - 1, аркуші справи - 55-58).

Вказане судове рішення набрало законної сили 12.03.2015р., доказів його зміни чи скасування ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано, у зв'язку з чим обставини, встановлені цим рішенням в розумінні ст. 35 Господарського процесуального кодексу України носять преюдиційний характер та не підлягають повторному доведенню при вирішенні спору у справі №911/4036/15.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач не виконав свої грошові зобов'язання за Кредитним договором, внаслідок чого загальний розмір заборгованості відповідача за цим договором станом на 28.08.2015р. становив: 14 094 329,26 Євро (з них: прострочена заборгованість за кредитом - 9 780 132,91 Євро; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 1 433 906,60 Євро; нараховані проценти за період з 01.08.2015р. по 27.08.2015р. - 75 963,50 Євро; пеня - 2 567 342,54 Євро; 3% річних - 236 983,71 Євро) та 89 169 572,50 долари США (з них: прострочена заборгованість за кредитом - 61 340 948,00 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами -9 585 766,16 доларів США; нараховані проценти за період з 01.08.2015р. по 27.08.2015р. - 487 786,57 доларів США; пеня - 16 240 466,54 доларів США; 3% річних - 1 514 605,23 доларів США).

31.10.2011р. між позивачем, як заставодержателем, та відповідачем, як заставодавцем, було укладено договір застави майнових прав №33 (далі - Договір застави) (том справи - 1, аркуші справи - 35-40).

Протягом 2012 року до Договору застави вносилися зміни та доповнення, про що було укладено додаткові договори №1 від 31.01.2012р., №2 від 28.02.2012р., №3 від 31.05.2012р., №4 від 30.07.2012р., №5 від 31.08.2012р., №6 від 28.09.2012р. та №7 від 31.10.2012р. (том справи - 1, аркуші справи - 41-53).

За умовами Договору застави (п.п.1.1, 1.2) заставодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають з кредитних договорів, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договору, предмет застави, а саме: майнові права - права вимоги від боржників здійснення платежів на користь заставодавця за поставлені (або такі, що будуть поставлені) боржникам товари (виконані чи надані послуги), в розмірах та в строки, передбаченими контрактами з такими боржниками. Вичерпний перелік боржників та контрактів, майнові права за якими передаються заставодавцем в заставу згідно з цим договором, наведені в Додатку №1 до цього договору. В заставу за цим Договором передаються як права вимоги, що належать заставодавцю в момент укладення цього договору, так і права вимоги, що виникнуть у заставодавця в майбутньому. Сторони погоджуються з тим, що на момент укладення цього договору договірна вартість предмету застави становить 8 765 493,41 євро, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 31.10.2012р. складає 90 815 131,14 грн.

Згідно з Додатком №1 до Договору застави контрактами за цим договором є договір купівлі-продажу електроенергії №75511/02 від 06.09.2011р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оспрій Солар" та Державним підприємством "Енергоринок". Боржником у розумінні договору застави майнових прав є Державне підприємство "Енергоринок" (контрагент заставодавця за договором купівлі-продажу електроенергії) (том справи - 1, аркуш справи - 40).

В розділі 3 Договору застави визначено підстави виникнення і припинення застави, згідно з п.3.2 якого у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання, воно (зобов'язання) або будь-яка його частина не будуть виконані, а також в інших випадках, передбачених цим Договором та/або законодавством, заставодержатель реалізує своє право застави шляхом звернення стягнення на предмет застави в порядку, визначеному договором.

В даному випадку йдеться про право вимоги відповідача до третьої особи щодо здійснення платежів за вже поставлену електроенергію.

Позивач просив суд звернути стягнення на наявне право грошової вимоги відповідача до третьої особи у сумі 15 905 255,07 грн. за вже поставлену в березні 2014 року електроенергію, та як спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження, перевести на позивача право грошової вимоги у сумі 15 905 255,07 грн. до третьої особи за договором купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р. в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором №5 від 08.02.2011р., яка станом на 28.08.2015р. становить 14 094 329,26 Євро та 89 169 572,50 долари США.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 1048, 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про звернення стягнення на наявне право грошової вимоги відповідача до третьої особи у сумі 15 905 255,07 грн. за вже поставлену в березні 2014 року електроенергію та переведення на позивача права грошової вимоги у сумі 15 905 255,07 грн. до третьої особи за договором купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р. в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором №5 від 08.02.2011р.

В ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ст. ст. 572, 576 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями ст. ст. 589, 590 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні положення про заставу визначаються Законом України "Про заставу", згідно зі ст. ст. 3, 4 якого заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначає Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", згідно зі ст. 2 якого рухомим майном є окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки.

Порядок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження визначений ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", згідно з якою звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може здійснюватися в тому числі на підставі рішення суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про заставу" при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку предметом застави виступає як наявне право грошової вимоги, так і те, що може виникнути в майбутньому.

Позивач, як заставодержатель, зважаючи на норми Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу", за Договором застави має право звернути стягнення як на весь предмет застави, так і на його складову частину.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу третя особа посилалася на відсутність її згоди на заміну кредитора у зобов'язанні за договором купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р., укладеним між відповідачем та третьою особою, що передбачено п.8.7 вказаного договору.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, як уже зазначалося вище, згідно зі ст. 1 Закону України "Про заставу" заставою є спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

З наведеного випливає, що укладання договору застави не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні на відміну від правочину відступлення права вимоги, за яким відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України здійснюється така заміна кредитора у зобов'язанні (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 12.09.2011р. у справі №33/341 та від 12.09.2011р. у справі №11/384).

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу третя особа зазначала про нікчемність Договору застави, однак відповідно до ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, недійсність якого безпосередньо встановлена законом. Натомість третьою особою наявності вказаної правової підстави вважати укладений між позивачем та відповідачем Договір застави нікчемним не доведено, оскільки не наведено норми, яка б прямо передбачала недійсність вказаного договору.

Твердження третьої особи про те, що Договір застави суперечить ст. 515 Цивільного кодексу України та ч.4 ст. 4 Закону України "Про заставу" є безпідставними, з наступних підстав.

На думку третьої особи, грошова вимога, яка є предметом застави, стосується зобов'язальних відносин, що склалися між третьою особою та відповідачем щодо купівлі-продажу електричної енергії на оптовому ринку електричної енергії України (ОРЕ), на якому статтею 15-1 Закону України "Про електроенергетику" встановлено спеціальний порядок проведення розрахунків, а саме - платежі за електричну енергію оптовим постачальникам електричної енергії проводяться виключно з поточного рахунку із спеціальним режимом використання згідно алгоритму оптового ринку електричної енергії, тим самим третя особа позбавлена права користування та розпорядження грошовими коштами на цих рахунках. Одночасно, цією ж статтею встановлюється і суб'єктний склад отримувачів цих грошових коштів. Таким чином, до грошового зобов'язання за договором №7551/2 від 06.09.2011р. встановлені спеціальні вимоги, а саме - виконання третьою особою грошового зобов'язання виключно шляхом перерахування грошових коштів із свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, яке, у свою чергу, може бути проведене лише на користь відповідних суб'єктів. У зв'язку з цим, місце кредитора в цьому зобов'язанні може зайняти лише спеціальний суб'єкт, передбачений законом, яким позивач не є.

В ст. 515 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно з нормами ч. 4 ст. 4 Закону України "Про заставу" предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких забороняється законом.

Натомість договір застави майнових прав не є договором про заміну сторони кредитора у зобов'язанні. До того ж, на час розгляду даної справи Договір застави у встановленому чинним законодавством порядку недійсним визнано не було. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач просив суд звернути стягнення на грошову вимогу відповідача до третьої особи у сумі 15 905 255,07 грн. за вже поставлену в березні 2014 року електроенергію на підставі договору купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р.

З матеріалів справи, зокрема, листа №01/71-3344 від 31.03.2014р. (том справи - 1, аркуш справи - 222) вбачається, що третя особа повідомила відповідача про зупинення дії договору купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р., починаючи з 01.04.2014р. відповідно до п.6.2 названого Договору.

Умовами п.п.6.2, 6.3 договору купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р. передбачено, що при настанні обставин непереборної сили сторони звільняються від виконання зобов'язання за цим договором на термін дії обставин непереборної сили і усунення їх наслідків. Наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідною довідкою Торгово-промислової палати України (том справи - 1, аркуші справи - 213-218).

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

До матеріалів справи залучено висновок Торгово-промислової палати України №735/05-4 від 28.03.2014р. про обставини непереборної сили (том справи - 1, аркуші справи - 223-224), яким підтверджуються обставин непереборної сили на території Автономної Республіки Крим з 27.02.2014р., які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії обставин непереборної сили на момент видачі даного висновку встановити неможливо.

Таким чином, з 01.04.2014р. зупинено виконання зобов'язань між відповідачем та третьою особою за договором купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р., про що відповідач був належним чином повідомлений листом від 31.03.2014 №01/71-3344 і наразі у відповідача не виникло право вимагати оплати реалізованої за договором №7551/2 від 06.09.2011р. електричної енергії, водночас третя особа звільнена від зобов'язання за цим договором на термін дії обставин непереборної сили і усунення їх наслідків.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, відступлення права вимоги полягає в передачі кредитором належного йому на підставі зобов'язання права (вимоги) іншій особі. Тобто, іншій особі може бути передано тільки право, що належить кредитору, відсутнє ж право грошової вимоги, що має місце в даному випадку, не може бути передано протягом всього періоду дії обставин непереборної сили.

За умовами п.4.2 договору купівлі-продажу електроенергії №7551/2 від 06.09.2011р. (в редакції додаткової угоди №7603/02 від 28.09.2011р.) остаточний розрахунок за куплену електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Зважаючи на зупинення виконання зобов'язання за вказаним договором з 01.04.2014р. і до закінчення дії обставин непереборної сили, термін остаточної оплати електричної енергії, придбаної у березні 2014 року, який мав настати 15.04.2014р., на сьогодні не настав.

Однак в порядку реалізації права звернення стягнення на предмет застави у вигляді майнових прав, заставодержатель має право на набуття саме дійсної майнової вимоги, тобто тієї, яка існує у заставодавця на момент відповідного звернення (в тому числі шляхом переведення прав за Договором у відповідній частині), однак відповідний спосіб реалізації права звернення стягнення на предмет застави не передбачає переходу до заставодержателя прав та обов'язків сторони договору.

Тобто, якщо строк виконання зобов'язання не настав, право вимоги у заставодавця може виникнути лише у майбутньому і саме, як у сторони договору, а тому питання щодо виникнення відповідного права може вирішуватись лише щодо сторони - кредитора за договором, яким заставодержатель не являється (аналогічна правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 06.04.2016р. у справі №911/4053/15).

Неіснуюче на час звернення до суду право вимоги не може бути відступлене іншій особі, оскільки положеннями ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України законодавець передбачив право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №911/3606/13).

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України № 148 від 07.05.2014р. "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя".

В п.3 названої постанови передбачено, що оптовий постачальник не здiйснює закупiвлi електричної енергiї в її виробникiв, якi розташовані на тимчасово окупованiй територiї, та не проводить розрахункiв з такими виробниками, зокрема, з погашення заборгованості минулих перiодiв. Ця постанова набирає чинності з 01.06.2014р. та діє до повного відновлення конституційного ладу України на тимчасово окупованій території.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, постанова Кабінету Міністрів України №148 від 07.05.2014р. "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя" містить пряму заборону на проведення розрахунків з відповідачем, зокрема, щодо погашення заборгованості минулих періодів, у зв'язку з чим відступлення права грошової вимоги іншому суб'єкту з метою реалізації відповідного права на отримання грошових коштів за цією вимогою, суперечить вказаній постанові №148 від 07.05.2014р. (аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України у справі №911/4053/15 від 06.04.2016р. та у справі №911/4249/15 від 17.05.2016р.).

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2016р. у справі №911/4036/15 - без змін.

2. Матеріали справи №911/4036/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

В.В. Андрієнко