РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016Справа №910/10663/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ОРЕКСИМ УКРАЇНА»
доМіністерства інфраструктури України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача1. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області 2. Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» 3. Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт»
провизнання недійсним рішення
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Андрущук С.В. - представник за довіреністю;
від відповідача:Сьомочкіна О.С - представник за довіреністю;
від третьої особи 1:Грицькова І.О. - представник за довіреністю;
від третьої особи 2:Горшевська С.В. - представник за довіреністю; Пугайло І.І. - представник за довіреністю;
від третьої особи 3:не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРЕКСИМ УКРАЇНА» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України про визнання недійсним рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про продовження на 10 років дії договору оренди, укладеного з Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», що оформлене протоколом комісії з розгляду питань стосовно розпорядження майном №15/16 від 20.05.2016 р., є недійсним, оскільки прийняте з порушенням норм чинного законодавства України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 22.07.2016 р.

08.06.2016 р. представником позивача до канцелярії суду подана заява про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення, а також заборони відповідачу, Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Миколаївській області, Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» та Державному підприємству «Миколаївський морський торговельний порт» будь-яким чином виконувати чи використовувати оскаржуване рішення.

Вказана заява залишається судом без розгляду та приєднується до матеріалів справи, оскільки 17.08.2016 р. до моменту її розгляду по суті представником позивача була подана заява про відкликання раніше поданої заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

22.07.2016 р. представником позивача до канцелярії суду подано заяву про зміну шляхом доповнення предмету позову, в якій позивач просив суд окрім раніше заявлених позовних вимог, доповнити прохальну частину наступною вимогою: визнати недійсним та скасувати з моменту прийняття рішення відповідача, викладене в його листі від 25.05.2016 р. №5137/16/10-16, про погодження продовження терміном на 10 років договору з Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» оренди спірного нерухомого майна.

Відповідно до п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р. ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК України та зазначені в цій постанові.

Як вбачається із поданої позивачем заяви про доповнення позовних вимог, за своєю правовою природою вона є заявою про зміну предмету позову.

Пунктом 3.12 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України визначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

З урахуванням дотримання позивачем передбачених приписами Господарського процесуального кодексу України вимог, заява позивача про зміну шляхом доповнення предмету позову була прийнята судом для подальшого розгляду.

Судове засідання 22.07.2016 р. не відбулося, у зв'язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2016 р. розгляд справи призначено на 05.08.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.08.2016 р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Регіональне відділенню Фонду державного майна України по Миколаївській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» та Державне підприємство «Миколаївський морський торговельний порт», розгляд справи відкладено на 17.08.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, через канцелярію суду подав додаткові пояснення по суті спору та клопотання про витребування у третіх осіб 1 та 2 наступних доказів:

- договору оренди державного нерухомого майна від 10.05.2006 р. №РОФ-501 з усіма змінами і доповненнями, а також письмові докази виконання цього договору зі сторони третьої особи2, зокрема, банківські виписки щодо сплати орендної плати у період з 10.05.2006 р. по 10.05.2016 р.;

- наказ третьої особи 1 від 07.06.2016 р. №321-п, переписку третьої особи з відповідачем, яка стосується договору оренди державного нерухомого майна від 10.05.2006 р. №РОФ-501 і додаткової угоди №3 від 08.06.2016 р. до цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Приймаючи до уваги приписи вищенаведеної норми права, суд дійшов висновку, що подане позивачем клопотання не відповідає вимогам ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, позивачем не наведено обставин, що перешкоджають наданню витребуваних доказів; обставин, які можуть підтвердити ці докази; а також не зазначено підстав, з яких випливає, що ці докази мають суттєве значення для вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини, суд визнав клопотання позивача щодо витребування доказів необґрунтованим, оформленим з порушенням вимог ст. 38 Господарського процесуального кодексу України та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, позивач не довів необхідності вказаних документів, як доказів у даній справі, що впливають на предмет спору.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, на виконання вимог ухвали суду через канцелярію подала витребувані докази, в судовому засідання надала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на недоведеність позивачем існування у нього порушеного права внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваних рішень.

Також представник відповідача заявила усне клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність існування підстав, з якими приписи ст. 77 Господарського процесуального кодексу України пов'язують необхідність відкладення розгляду даної справи.

Представник третьої особи 1 в судове засідання з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, письмових пояснень стосовно суті спору не надав, розгляд справи просив відкласти у зв'язку з несвоєчасним надходження поштової кореспонденції, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, а відтак відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

В судове засідання представники третьої особи 2 з'явилися, на виконання вимог ухвали суду надали відзив на позовну заяву, в якому третя особа 2 проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на те, що рішення Комісії відповідача носять виключно рекомендаційний характер, а також жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача у справі.

Представник третьої особи 3 в судове засідання не з'явився, на адресу суду направив письмові пояснення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував та вказував, що третьою особою 2 належним чином виконувались обов'язки орендаря за договором оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 р., у зв'язку з чим правомірно було дію такого договору на новий строк.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Так, 10.05.2006 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (орендар) було укладено договір оренди державного нерухомого майна, що перебуває на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» № РОФ-501, за змістом якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне майно, розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/7. Термін дії вказаного договору було визначено до 10.05.2016 р.

17.05.2016 р. позивач звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області із заявою №533-05 від 17.05.2016 р., в якій просив укласти з ним договір оренди державного нерухомого майна, що перебуває в державній власності загальною площею 32 063,00 кв.м, яке знаходиться на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» строком на 15 років.

Листом №14-11-00955 від 19.05.2016 р. РВ ФДМУ по Миколаївській області відмовило позивачу в укладенні такого договору з огляду на перебування такого майна в орендному користуванні, у зв'язку з чим таке майно не може розглядатися як об'єкт оренди.

Спір у справі виник у зв'язку з неправомірним, на думку позивача, прийняттям відповідачем рішень про продовження дії договору оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт», із попереднім орендарем.

Зокрема, 23.12.2015 р. на засіданні Комісії Міністерства інфраструктури України з питань стосовно розпорядження майном було прийнято рішення, оформлене протоколом №37/15 від 23.12.2015 р., про відмову в продовженні дії договору оренди державного нерухомого майна, що перебуває на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» № РОФ-501 від 10.05.2006 р., укладеного з ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ».

Вказаним рішенням рекомендовано ДП «Миколаївський МТП» провести додаткові заходи щодо безперервного поширення інформації про зазначене майно в друкованих засобах масової інформації, мережі «Інтернет», на офіційних сайтах підприємства та Мінінфраструктури та інших загальнодоступних ресурсах, а також врахувати в умовах конкурсу на право оренди державного нерухомого майна наявність зобов'язань потенційного орендаря щодо працевлаштування працівників порту, задіяних на відповідних територіях об'єкта оренди, гарантованого вантажообігу та інвестицій в державне нерухоме майно.

Таким чином, позивач вказує, що до моменту закінчення терміну дії договору оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 р. відповідачем було прийнято рішення про відмову у продовженні терміну його дії, а також запропоновано врахувати в умовах конкурсу на право оренди державного нерухомого майна наявність додаткових зобов'язань потенційного орендаря.

В той же час, 20.05.2016 р. на засіданні Комісії Міністерства інфраструктури України з питань стосовно розпорядження майном було прийнято рішення, оформлене протоколом №15/16 від 20.05.2016 р., яким погоджено продовження договору оренди державного нерухомого майна №РОФ-501 від 10.05.2006 р., терміном на 10 років.

Листом №5137/16/10-16 від 25.05.2016 р. відповідач повідомив третіх осіб 1 та 3 про погодження продовження договору оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 р. терміном на 10 років.

Позивач вважає, що вказані рішення були прийняті відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки станом на момент прийняття таких рішень договір №РОФ-501 від 10.05.2006 р. вже був припинений.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 року N 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до п. 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.08.2007 року N 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" господарському суду підвідомчі спори про визнання недійсними лише таких актів державних та інших органів, підприємств та організацій, які не відповідають законодавству, порушують права та охоронювані законом інтереси підприємств та організацій і тягнуть для позивачів певні правові наслідки.

Господарським кодексом України в статті 20 також визначено можливість захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання і споживачів шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів.

Вимоги про визнання акта державного чи іншого органу протиправним та про його скасування за своєю правовою природою тотожні вимогам відповідно про визнання його незаконним та про визнання його недійсним, а тому зазначені позовні вимоги підлягають розглядові господарським судом.

В той же час, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним та скасування рішення Комісії Міністерства інфраструктури України з розгляду питань стосовно розпорядження майном, яка не є ні органом державної влади, ні органом, якому делеговані окремі управлінські функції, а утворена як консультативно-дорадчий орган при Міністерстві інфраструктури України.

При цьому, рішення такої комісії носять рекомендаційний характер та в подальшому впливають на прийняття відповідних рішень саме Міністерством інфраструктури України як головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв'язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Комісії Міністерства інфраструктури України з розгляду питань стосовно розпорядження майном не є актом індивідуальної дії, виданим органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а тому не може бути визнане судом недійсним та скасоване в порядку припису ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України.

Стосовно вимоги про визнання недійсним рішення Міністерства інфраструктури України, викладеного в листі №5137/16/10-16 від 25.05.2016 р., про погодження продовження терміну дії договору №РОФ-501 від 10.05.2006 р., суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм (оренду) має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями нерухомого майна, яке перебуває у комунальній власності, є органи, уповноважені органами місцевого самоврядування управляти майном.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статті 759 Цивільного кодексу України, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов, однією з яких є термін на який укладається договір оренди та який визначається за погодженням сторін (частина 1 статті 10, частина 1 статті 12, частина 1 статті 17 Закону України "Про оренду держаного та комунального майна", стаття 638 Цивільного кодексу України, частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 2 статті 26 Закону України "Про оренду держаного та комунального майна" передбачено, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, при цьому одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Згідно з частиною 2 статті 17 вказаного Закону, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічна підстава продовження договору оренди передбачена статтею 764 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку не було заперечень орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні допустимі докази повідомлення позивача станом на дату закінчення строку договору оренди про відсутність згоди орендодавця на продовження договору оренди.

В той де час, як вбачається із матеріалів справи, листом №5137/16/10-16 від 25.05.2016 р. відповідач повідомив третіх осіб 1 та 3 про своє рішення щодо погодження продовження договору оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 р. терміном на 10 років, а 08.06.2016 р. між РВ ФДМУ по Миколаївській області та ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» був укладений договір №3 про внесення змін до договору оренди державного нерухомого майна №РОФ-501 від 10.05.2006 р., в тому числі, в частині продовження терміну його дії.

Таким чином, на підставі прийнятого відповідачем рішення про продовження терміну дії договору оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 р., та з огляду на погодження відповідних змін сторонами такого договору, дія договору була продовжена до 09.05.2026 р.

Посилання відповідача на те, що оскаржуваним рішенням відповідача було погоджено передання майна в оренду ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» без проведення конкурсу судом відхиляються з огляду на таке.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» №12 від 29.05.2013 р. визначено, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Відтак, для продовження терміну дії договору оренди №РОФ-501 від 10.05.2006 р. за умови відсутності заперечень орендодавця та користування орендованим майном орендарем, чинним законодавством України не вимагається проведення конкурсу в порядку приписів ст. 9 Закону України "Про оренду держаного та комунального майна".

Твердження позивача, що вказаним рішенням були порушені його права як потенційного орендаря спірного нерухомого майна, судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.ст. 4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт порушення його прав та законних інтересів.

Як встановлено судом, 17.05.2016 р. позивач звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області із заявою №533-05 від 17.05.2016 р., в якій просив укласти з ним договір оренди державного нерухомого майна, що перебуває в державній власності загальною площею 32 063,00 кв.м, яке знаходиться на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» строком на 15 років.

В той же час суд відзначає, що станом на момент звернення позивача із даним листом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (копія якого передбачалася для вручення відповідачу), оголошення про намір передати спірне нерухоме майно в оренду орендодавцем розмішене не було, а відтак звернення позивача із заявою №533-05 від 17.05.2016 р. згідно приписів ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду держаного та комунального майна" було передчасним.

Більше того, за змістом ч. 8 ст. 9 Закону України "Про оренду держаного та комунального майна" у разі відмови в укладенні договору оренди, а також неодержання відповіді у встановлений термін заінтересовані особи мають право звернутися за захистом своїх інтересів до суду.

Суд відзначає, що дії Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області щодо відмови позивачу в укладенні договору оренди та повернення проекту договору разом із доданими документами, останнім оскаржені у встановленому чинним законодавством України порядку не були, що свідчить про погодження ним із відсутністю підстав для укладення такого договору.

Відтак, станом на момент прийняття Комісією Міністерства інфраструктури України з розгляду питань стосовно розпорядження майном рішення, оформленого протоколом №15/16 від 20.05.2016 р., та прийняття відповідачем рішення про продовження терміну дії договору №РОФ-501 від 10.05.2006 р., відповідачу було відмовлено в укладенні договору оренди, і така відмова не була оскаржена в судовому порядку.

Належних та допустимих доказів звернення позивача із відповідною пропозицією про укладення договору оренди безпосередньо до відповідача, матеріали справи не містять, а позивачем не надано.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду яким чином рішення Комісії Міністерства інфраструктури України з розгляду питань стосовно розпорядження майном рішення, оформлене протоколом №15/16 від 20.05.2016 р., та рішення відповідача про продовження терміну дії договору №РОФ-501 від 10.05.2006 р., порушують його права чи законні інтереси, на захист яких спрямоване подання даного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Оскільки позивачем не доведено існування його порушеного права внаслідок прийняття оскаржуваних рішень, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРЕКСИМ УКРАЇНА» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.08.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко