РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016№910/11439/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/11439/16

за позовом Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Київенерго», м. Київ,

про стягнення 50 000 грн. пені,

за участю представників:

позивача - Рижук Є.М. (довіреність від 06.06.2016 №22);

відповідача - Коновалової Г.В. (довіреність від 30.09.2015 №91/2015/09/30-4).

Київське міське територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - Товариство) 50 000 грн. пені, нарахованої за прострочення сплати штрафу, накладеного на відповідача рішенням адміністративної колегії Відділення від 31.03.2014 №18/01-р/к «Про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» у справі №158-01/12.13 (далі - рішення №18/01-р/к).

Позовні вимоги мотивовано тим, що: рішенням №18/01-р/к визнано дії Товариства, що полягають у встановленні завищеної вартості послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів архітектури до електричних мереж, шляхом необґрунтованого включення у прямі витрати витрат з оплати праці заступника начальника управління перспективного розвитку, керівника групи, економіста І категорії, витрати з заробітної плати яких відносяться до загальновиробничих витрат, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон), у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до електричних мереж, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства, розташованих на території м. Києва, шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; за вчинене порушення на Товариство накладено штраф у сумі 50 000 грн.; вказаний штраф Товариством сплачено 11.12.2014, тобто з простроченням; за прострочення сплати зазначеного штрафу з Товариства слід стягнути нараховану Відділенням суму пені.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.06.2016 порушено провадження у справі; відстрочено сплату позивачем судового збору до завершення судом розгляду справи №910/11439/16 по суті.

Товариство 25.07.2016 подало суду відзив на позовну заяву, у якому зазначило, що: основним обґрунтуванням позивача щодо стягнення з Товариства визначеної суми пені є посилання на те, що Товариством до господарського суду рішення №18/01-р/к не оскаржувалось; вказане рішення було оскаржено відповідачем до Окружного адміністративного суду м. Києва; зобов'язання зі сплати штрафу на підставі рішення №18/01-р/к відповідачем було виконано достроково 11.12.2014, без пропущення строків його виконання, а тому правові підстави для нарахування пені відсутні; строк сплати штрафу, накладеного рішення №18/01-р/к, закінчився 08.06.2014; таким чином, позивач мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення пені до 09.06.2015 включно; оскільки позивачем подано позовну заяву до суду в цій справі 21.06.2016, то ним пропущено строк позовної давності, визначений статтею 258 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відділення 15.08.2016 подало суду заперечення на відзив Товариства, в яких вказало таке: подання Товариством адміністративного позову не є оскарженням рішення №18/01-р/к у розумінні статті 60 Закону, оскільки відповідне оскарження здійснюється лише до господарського суду; враховуючи, що господарським судом не здійснювався розгляд чи перегляд справи про визнання недійсним рішення №18/01-р/к, тому законні підстави для зупинення його виконання та/або зупинення нарахування пені відсутні; твердження Товариства щодо пропуску Відділенням строку позовної давності із зверненням до суду з даним позовом є безпідставним, оскільки пунктом 22 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» встановлено, що нарахування та стягнення пені, передбаченої частиною п'ятою статті 56 Закону, має обов'язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування і в зв'язку з цим не підпадає під ознаки адміністративно-господарських санкцій в розумінні статей 238, 239, 249 Господарського кодексу України (далі - ГК України), які застосовуються саме на підставі рішення уповноваженого на це органу. Тому під час таких нарахування та стягнення не застосовуються строки, про які йдеться у статті 250 названого Кодексу.

Представник позивача у судовому засіданні 29.08.2016 підтримав доводи, викладені у запереченнях на відзив, поданих суду 15.08.2016 в письмовому вигляді, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення у справі, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У частині першій статті 48 Закону зазначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення №18/01-р/к:

- визнано, що Товариство протягом періоду з 01.01.2012 по 30.06.2013 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до електронних мереж, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства, розташованих на території м. Києва, з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента (пункт 1);

- визнано дії Товариства, що полягають у встановленні завищеної вартості послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів архітектури до електричних мереж, шляхом необґрунтованого включення у прямі витрати витрат з оплати праці заступника начальника управління перспективного розвитку, керівника групи, економіста І категорії, витрати з заробітної плати яких відносяться до загальновиробничих витрат, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до електричних мереж, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства, розташованих на території м. Києва, шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку (пункт 2);

- за вчинене порушення, викладене в пункті 2 резолютивної частини рішення №18/01-р/к, відповідно до абзацу другого частини другої статті 52 Закону накладено на Товариство штраф у сумі 50 000 грн. (пункт 3);

- зобов'язано Товариство припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини рішення №18/01-р/к, шляхом приведення вартості послуг з видачі технічних умов на приєднання об'єктів споживачів до економічно обґрунтованого рівня, про що повідомити Відділення у двомісячний строк з дня отримання рішення (пункт 4).

Відповідно до частин другої і третьої статті 56 Закону рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання. Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення №18/01-р/к було надіслано на адресу Товариства супровідним листом від 01.04.2014 №26-01/1008 та отримано відповідачем 07.04.2014, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за адресою Товариства, наявною в матеріалах справи.

Отже, строк добровільної сплати Товариством суми штрафу закінчився 10.06.2014 (оскільки 07.06.2014, 08.06.2014 і 09.06.2014 неробочі дні).

Відповідно до частини восьмої статті 56 Закону протягом п'яти днів з дня сплати штрафу суб'єкт господарювання зобов'язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу.

Як встановлено судом, Товариство сплатило штраф 11.12.2014.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказує, що рішення №18/01-р/к було оскаржено Товариством до Окружного адміністративного суду м. Києва, а зобов'язання зі сплати штрафу на підставі рішення №18/01-р/к відповідачем було виконано достроково 11.12.2014, без пропущення строків його виконання, а тому правові підстави для нарахування пені відсутні.

Разом з тим, згідно із частинами першою, другою і третьою статті 60 Закону заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Рішення Антимонопольного комітету України, адміністративної колегії Антимонопольного комітету України та державного уповноваженого Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду міста Києва. Рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарських судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Прийняття господарським судом до розгляду заяви про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України не зупиняє його виконання, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Таким чином, оскільки рішення Відділення може бути оскаржено тільки до господарського суду, а Товариством оскаржено рішення №18/01-р/к в адміністративному порядку, то в цьому випадку переривання строку для добровільної сплати Товариством штрафу не відбулося.

У частині п'ятій статті 56 Закону зазначено, що за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України. Нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з Товариства 50 000 грн. пені, Відділення визначило періоди її нарахування, а саме з 10.06.2014 (наступний день після закінчення строку сплати штрафу) по 11.12.2014 (дата сплати штрафу), тобто 186 днів.

Судом встановлено, що загальна кількість днів прострочення сплати штрафу становить 185 днів, оскільки останній день добровільної сплати штрафу 10.06.2016; сума пені за один день прострочення сплати штрафу складає 750 грн., тому за 185 днів прострочення сплати штрафу з відповідача слід було б стягнути 135 000 грн. пені (750 грн. х 185 днів).

Проте за приписами частини п'ятої статті 56 Закону розмір пені не може перевищувати розміру штрафу (50 000 грн.), накладеного на відповідача рішенням №18/01-р/к, а тому стягненню з Товариства підлягає 50 000 грн. пені.

Що ж до доводів Товариства стосовно того, що Відділення пропущено строк позовної давності із звернення з даним позовом до суду, то слід значити таке.

Відповідач вказує, що до стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність в один рік, визначена статтею 258 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до пункту 22 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» нарахування та стягнення пені, передбаченої частиною п'ятою статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», має обов'язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування і в зв'язку з цим не підпадає під ознаки адміністративно-господарських санкцій в розумінні статей 238, 239, 249 ГК України, які застосовуються саме на підставі рішення уповноваженого на це органу. Тому під час таких нарахування та стягнення не застосовуються строки, про які йдеться у статті 250 названого Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Крім того, частинами першою і другою статті 42 Закону встановлено, що суб'єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності.

Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п'ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.

Таким чином, строк позовної давності, визначений ЦК України не може застосовуватися до правовідносин сторін в даній справі.

Згідно з частиною дев'ятою статті 56 Закону суми стягнутих штрафів та пені зараховуються до державного бюджету.

Відповідно до вимог статті 29 Бюджетного кодексу України та статті 56 Закону суми стягнутих штрафів та пені перераховуються до загального фонду Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції», символ звітності 106.

Згідно з Переліком кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 №106 «Про деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету», контролюючими органами справляння надходжень бюджету по коду бюджетної класифікації 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції», є органи Державної податкової служби України.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

01.11.2011 набрав чинності Закон України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У підпункті 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що ставкою судового збору за подання позовної заяви майнового характеру є 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України від 25.12.2015 №928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016 встановлено мінімальну заробітну плату у сумі 1 378 грн.

Так, позовну заяву Відділенням подано у 2016 році, ухвалою господарського суду міста Києва від 21.06.2016 відстрочено сплату позивачем судового збору до завершення судом розгляду справи №910/11439/16 по суті, тому з Товариства підлягає стягненню в доход державного бюджету України 1 378 грн. судового збору.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 00131305) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, в доход загального фонду державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків за кодом бюджетної класифікації 21081100, на р/р 0007, МФО 820019, в УДКСУ у Печерському районі міста Києва 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. пені.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 00131305) в доход державного бюджету України 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати відповідні накази.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.09.2016.

Суддя О. Марченко