ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"06" вересня 2016 р. Справа № 903/493/16

за позовом Фонду державного майна України

до Приватного акціонерного товариства Волиньтурист

про виселення із займаного обєкту нерухомого майна

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 20.11.2015р. №380

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 05.01.2016р. №03/.6а

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору:

Фонд державного майна України звернувся з позовом про виселення ПАТ «Волиньтурист» з будівлі готелю «Світязь» загальною площею 7 885 кв.м., що розташована за адресою м. Луцьк, вул..Набережна, 4.

Позовні вимоги обґрунтовані таким:

Рішенням господарського суду Волинської області від 05.12.2011р. у справі №5004/2013/11, залишеним без змін всіма судовими інстанціями, визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності та зобовязано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Волиньтурист» (правонаступник - ПрАТ «Волиньтурист») повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - готель «Світязь», загальною площею 7 885 кв. м., що розміщений за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4.

На виконання пункту 3 наказу Фонду від 18.05.2012 № 711 «Про організацію роботи з реєстрації права власності на майно загальносоюзних громадських обєднань (організацій) колишнього Союзу PCP, яке повертається у власність держави за рішенням суду» Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області зареєстровано право власності за державою в особі Фонду на вищевказане нерухоме майно.

Однак, всупереч ст.ст. 317, 319 ЦК України та рішенням судів, зазначене державне майно продовжує використовувати ПАТ «Волиньтурист», чим порушує вимоги статті 287 Господарського кодексу України, статті 4 Закону України «Про управління обєктами державної власності» та статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Факт незаконного користування державним майном підтверджується листами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області від 29.01.2016 № 01-03-176 та Волинської обласної державної адміністрації від 18.02.2016 № 1007/35/2-16.

Ухвалою суду від 15.07.2016р. порушено провадження у справі. Зобовязано подати суду: позивача - докази вжиття заходів примусового виконання рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2011р. у справі №5004/2013/11; відповідача - довідку про включення до ЄДРПОУ станом на час подання позову, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог.

В судовому засіданні 02.08.2016р. представник позивача повідомив, що по справі №500/2013/11 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Доказів не подав.

Із програми «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що згідно ухвали господарського суду від 02.12.2015р. у справі №500/2013/11 виконавче провадження закінчено згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Водночас, представник позивача стверджував, що приміщення і на даний час використовує відповідач.

Ухвалою суду від 02.08.2016р. розгляд справи згідно ст.77 ГПК України відкладався у звязку з неподанням витребуваних доказів, необхідністю витребування нових доказів. Зобовязано подати суду: позивача - докази в підтвердження використання відповідачем приміщення в м. Луцьку по вул. Набережна, 4; відповідача - довідку про включення до ЄДРПОУ станом на час подання позову, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог.

Відповідач у відзиві від 22.08.2016р. №101/1.6а позов заперечив, мотивуючи тим, що відповідно до акту державного виконавця від 10.09.2015р. та додатку до нього, будівлю готелю «Світязь», що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4, було передано Фонду державного майна України, про що свідчать підписи про прийняття представників ФДМУ - ОСОБА_3, ОСОБА_4

Водночас, вказав, що на сьогодні Кабінетом Міністрів України не визначено субєкта управління об'єктом, що повернуто у власність держави відповідно до статті 5 Закону України «Про управління обєктами державної власності» та постанови Кабінету Міністрів України від 07.10.2015 р. №817 «Про затвердження Порядку визначення субєкта управління обєктами, що повернуті у власність держави, та іншим майном, субєкт управління, якого не визначений». Разом з тим, КМУ не делеговано в установленому законом порядку ФДМУ повноважень щодо управління таким майном та не визначено юридичну особу, яка буде утримувати на балансі відповідне (державне) майно після витребування його з чужого незаконного володіння та передачі його державі в особі ФДМУ.

Крім того, на законодавчому рівні не визначено механізму передачі майна загальносоюзних обєднань (організацій) колишнього Союзу PCP, яке за рішенням суду переходить у власність держави, зокрема видатки на утримання майна, яке переходить у власність держави за рішеннями судів не передбачені у Державному бюджеті України

Станом на сьогодні ПАТ Волиньтурист є балансоутримувачем майна, що у свою чергу, забезпечує належний контроль за використанням будівель, проведенням вчасних поточних ремонтів, прибирання території навколо будівель, охорону будівель, пожежне спостереження та функціонування всіх систем з електро-, тепло-, водопостачання та водовідведення, вивіз сміття та побутових відходів, дезінсекцію та дератизацію приміщень, зокрема, несе всі фінансові витрати по утриманню майна з метою його збереження, а також сплачує до місцевого бюджету всі податки і збори, в тому числі і податки на землю, нерухоме майно та інші обовязкові платежі.

Крім того, ПАТ «Волиньтурист» вважає, що позовні вимоги позивачем сформульовано некоректно, оскільки відповідно до ст.ст. 311, 826 Цивільного кодексу України термін «виселення» вживається як примусове позбавлення фізичних осіб житла, зокрема, як наслідок розірвання договору найму житла, що не було визначено предметом даного спору.

У судовому засіданні 23.08.2016р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошувалася перерва до 06.09.2016р. до 11.00год. для представлення позивачем обґрунтованих доводів по суті відзиву №101/1.6а від 22.08.2016р.

Позивач у запереченнях на відзив від 06.09.2016р. зауважив, що твердження відповідача про те, що Кабінетом Міністрів України не делеговано в установленому законом порядку ФДМУ повноважень щодо управління державним майном - об'єктом нерухомого майна, а саме: будівля готелю "Світязь" загальною площею 7 885 кв.м, розташована за адресою: м. Луцьк, вул.Набережна,4, спростовується рішенням господарського суду Волинської області від 05.12.2011р. у справі №5004/2013/11, яким визнано право власності на вказане майно за державою в особі Фонду державного майна України.

З метою реалізації прав власника будівлі готелю "Світязь", передбачених частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України, Фонд державного майна України, керуючись Господарським кодексом України, статтею 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", статтею 5 Закону України "Про Фонд державного майна України", з метою ефективного використання майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташованого на території України, яке повернуто у власність держави за рішенням суду, видав наказ № 1103 від 04.08.2015 про створення Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України" на базі майна, в тому числі - готелю "Світязь".

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців державну реєстрацію зазначеного підприємства проведено 13.08.2015 р.

Фондом державного майна здійснено заходи щодо визначення балансоутримувача готелю "Світязь", а саме: державне підприємство "Управління справами Фонду державного майна України".

Заперечив доводи відповідача щодо некоректного визначення способу захисту, вказав, що ст.16 Цивільного кодексу України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів із вказівкою на те, що цей перелік не є вичерпним. Саме незаконність перебування відповідача у готелі "Світязь", користування ним та передача приміщень готелю в оренду іншим особам, є підставою для обрання такого способу захисту прав держави, як виселення товариства з цієї будівлі, оскільки орган приватизації позбавлений можливості виконувати покладені на нього законодавством повноваження та реалізувати своє право як власника цього майна.

У судовому засіданні 06.09.2016р. представник позивача вказав на те, що приміщення готелю «Світязь», загальною площею 7 885 кв. м., що розміщений за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4 передано Фонду державного майна України по акту державного виконавця від 10.09.2015р., проте фактично відповідач продовжує займати приміщення. Пояснень щодо підстав підписання акту від 10.09.2015р., намагання фактичного виконання судового рішення господарського суду Волинської області по справі №5004/2013/11 від 05.12.2011р. не надав.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на необхідність витребування нових доказів, господарський суд, в межах строку розгляду, визначеного ст.69 ГПК України, керуючись п. 3 ст. 77 ГПК України, вважає за необхідне відкласти розгляд справи.

Господарський суд, керуючись п.3 ст.77, ст.86 ГПК України, -

ухвалив:

1. Розгляд справи відкласти на 14.09.2016р. на 11:00 год.

2. Представити суду:

2.1. Позивачу: пояснення щодо підписання акту передачі майна від 10.09.2015р., докази в підтвердження забезпечення фактичного прийняття позивачем переданого відповідачем по акту від 10.09.2015р. готелю «Світязь» в м. Луцьку по вул. Набережна, 4 (акти, скарги тощо).

Сторони про наступне судове засідання повідомлені під розписку у судовому засіданні.

Суд попереджає сторони, що у разі невиконання вимог суду, господарським судом буде вирішене питання про адмінвідповідальність за злісне ухилення від виконання вимог суду та в силу ст. 4-5 ГПК України, ст.ст. 185-3, 221-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення накладено штраф у розмірі до 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (1 700грн.).

Суд повідомляє, що згідно зі ст. 221-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова суду, прийнята за результатами розгляду такої справи, є остаточною і оскарженню не підлягає.

У разі неподання витребуваних судом доказів спір буде розглянутий за наявними матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Суддя С.Т. Філатова