РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р. Справа № 918/172/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області від 30.05.2016 року у справі № 918/172/16 (суддя Марач В.В.)

за позовом Першого заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації

до Дубенської районної державної адміністрації

до Малого приватного підприємства "Шанс-2000"

про визнання недійсним договору та повернення майна

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача 1 - ОСОБА_1, за довіреністю,

відповідача 2 - ОСОБА_2 - керівник,

прокурор - Ковальчук І.Л.,

В судовому засіданні від 23.08.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації звернувся до суду першої інстанції з позовом до Дубенської районної державної адміністрації та Малого приватного підприємства "Шанс-2000" в якому просив визнати недійсним договір оренди землі № 19 від 01.02.2007 року, укладений між Дубенською районною державною адміністрацією та МПП "Шанс-2000", МПП "Шанс-2000" повернути до земель запасу Вербської сільської ради Дубенського району земельну ділянку загальною площею 11,5583 га, грошова оцінка якої складає 363 тис. грн., що розташована на території Вербської сільської ради Дубенського району у стані не гіршому порівняно з тим, у якому її було одержано в оренду, шляхом підписання акту приймання-передачі.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 30.05.2016 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Перший заступник прокурора Рівненської області звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що законодавчими приписами не передбачено права орендаря самостійно визначати нормативно - грошову оцінку землі, а підставою для її проведення є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яке відповідним органом не приймалось та враховуючи, що порушення вимог закону відбулося не з вини орендаря і останнім вживаються дії щодо внесення змін з орендної плати у спірний договір землі, правові підстави визнання недійсним останнього відсутні. Проте, на думку скаржника, такі висновки суду першої інстанції суперечать вимогам матеріального та процесуального права, а саме ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", ст. ст. 215, 632 ЦК України та ст. 43 ГПК України, винесені без належної оцінки всіх обставин справи в їх сукупності.

В судовому засіданні прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надала пояснення в обґрунтування своєї правової позиції, рішення суду першої інстанції просила скасувати.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 заперечили вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надали пояснення в обґрунтування своєї правової позиції, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та дату розгляду справи був належним чином повідомлений.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Дубенської районної державної адміністрації № 445 від 31.08.2006 року відповідачу 2 за рахунок земель запасу (водний фонд) Вербської сільської ради Дубенського району надано в оренду строком на 25 років земельну ділянку загальною площею 11.5583 га для влаштування ставків та рибогосподарських потреб.

На підставі відповідного розпорядження 01.02.2007 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено договір оренди землі № 19, зареєстрований у Дубенському районному відділі Рівненської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.02.2007 року за № 01.

Згідно зазначеного договору в оренду передається земельна ділянка із земель запасу Вербської сільської ради Дубенського району загальною площею 11.5583 га, в тому числі ставки - 5,8472 га, внутрішні води (канави) - 1,1976 га, під гідротехнічними спорудами (дамбами) - 2,3792 га, відкриті заболочені землі (болото) - 2,1343 га, для облаштування ставків та рибогосподарських потреб.

В п. 5 укладеного договору встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилась.

Орендна плата згідно договору вноситься орендарем у формі грошової орендної плати в сумі 1734 грн. в рік за всю земельну ділянку.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом прокурор вказав на те, що у спірному договорі орендну плату було визначено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду.

Суд першої інстанції, рішенням від 30.05.2016 року в задоволенні відповідних позовних вимог відмовив повністю.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції є правомірними та законними, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст.21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати.

Згідно ст. 2 Закону України "Про плату за землю" (в редакції чинній на момент вчинення оспорюваного договору) передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

В силу ст. 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельної ділянки являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами. Частиною 1 ст. 13 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру земельного податку і визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Згідно відповідного Закону така оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років.

Підставою для проведення оцінки земель є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Підставами для проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є договір, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, а також рішення суду (ст.15 Закону України "Про оцінку земель").

Жодна норма законодавства, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не дає платнику орендної плати (орендарю) права самостійно визначати нормативну грошову оцінку землі, а підставою для її проведення законодавець визначає: - рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; - договір між зацікавленими особами.

Відтак, в даному випадку єдиною підставою для проведення нормативної грошової оцінки землі є рішення органу виконавчої влади.

Судами встановлено, а з матеріалів справи вбачається, що Дубенською райдержадміністрацією рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду відповідачу 2, не приймалося, при цьому, згідно пояснень відповідача 1 в суді першої інстанції, відповідач 2 почав вчиняти дії, направлені на розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідний факт, зокрема, підтверджується тим, що відповідачем 2 укладений договір на розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №25-01/04-16 від 12.04.2016 року і ПП "Землевпорядно-оціночна компанія "Горизонт" за актом прийому-передачі передала відповідачу 2 технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельний ділянки.

До того ж, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач 2 належним чином виконував умови договору щодо сплати орендної плати, визначеної договором, що не заперечувалось сторонами у справі.

Як зазначено вище та вбачається з матеріалів справи, спірний договір оренди землі укладений на підставі розпорядженням голови Дубенської районної державної адміністрації №445 від 31.08.2006, відповідно до якого, зокрема, вирішено: затвердити розроблений, відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації №393 від 25.08.2004 року, проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки МПП "Шанс-2000" в оренду терміном на 25 років для влаштування ставків та рибогосподарських потреб за рахунок земель запасу (водний фонд) Вербської сільської ради; надати в оренду строком на 25 років земельну ділянку загальною площею 11,5538 га МПП "Шанс-2000" для влаштування ставків та рибогосподарських потреб за рахунок земель запасу (водний фонд) Вербської сільської ради; встановити орендну плату в сумі 1734,00 грн., відповідно до розпорядження голови Дубенської районної державної адміністрації №145 від 13.03.2006 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірними посилання суду першої інстанції на Закон України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17.07.1997 року, якими ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до зазначеної вище Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди.

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до означеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003 року, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відтак, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

На підставі викладеного можна зробити висновок про те, що самі по собі допущені органом публічної влади порушення при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Як встановлено судами та зазначено вище, саме розпорядженням голови Дубенської районної державної адміністрації від 31.08.2006 року №445 встановлено орендну плату в сумі 1734,00 грн. і не зазначено про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, що передається в оренду. Відповідне розпорядження містить посилання на ст.124 Земельного кодексу України, проте, не містить посилання на будь-який нормативно-правовий акт, яким передбачалось обов'язкове проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передавалась в оренду відповідачу 2, відтак, укладення спірного договору оренди і встановлення орендної плати саме у вигляді 1734,00 грн. до моменту проведення нормативної грошової оцінки землі було здійснено за прямою вказівкою державного органу, наділеного відповідною компетенцією.

Відповідач 2, укладаючи договір оренди землі водного фонду від 01.02.2007 року, а згодом і договір оренди водного об'єкту від 13.09.2010 року, не лише мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість користування об'єктом оренди протягом всього терміну дії договору оренди (спірний договір оренди укладений строком на 25 років (п.8 договору)). Укладення договору оренди землі було важливим елементом його підприємницької діяльності (землі водного фонду, водний об'єкт надавалися в оренду для рибогосподарських потреб), і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з я ким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, вірно дійшов висновку про те, що визнання недійсним договору оренди землі від 01.02.2007 року згідно якого орендар отримав в оренду земельну ділянку із земель водного фонду для рибогосподарських потреб, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що Дубенська райдержадміністрація не дотрималася вимог закону щодо визначення орендної плати, є неприпустимим.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 30.05.2016 року у справі № 918/172/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.