ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29 серпня 2016 р. Справа № 918/1385/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом: Комунального підприємства "Костопільводоканал"

до Костопільської центральної районної лікарні Костопільської районної ради Рівненської області

про стягнення заборгованості в сумі 104 521 грн. 10 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №1-3/12 від 12.10.2015р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №2402/01-14/15 від 15.12.2015р.);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність №2402/01-14/15 від 15.12.2015р.).

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам розяснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Костопільводоканал" звернулося до господарського суду з позовом до Костопільської центральної районної лікарні Костопільської районної ради Рівненської області про стягнення 104 521 грн. 10 коп. заборгованості, позовні вимоги аргументувавши тим, що на підставі Договору №73 від 17.01.2014р. укладеного між сторонами він надав відповідачу послуги з водопостачання з комунального водопроводу та приймання стічних вод у комунальну каналізацію, вартість яких відповідачем сплачена не в повному обсязі. За твердженням позивача в період з 15.03.2014р. по 15.12.2014р. у відповідача був відсутній прилад обліку водопостачання і саме донарахована вартість наданих послуг за цей період складає суму позову.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року позов задоволено.

Вказане рішення залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 26 липня 2016 року рішення Господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 року у справі №918/1385/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою суду від 10 серпня 2016 року Господарським судом Рівненської області прийнято справу №918/1385/15 до розгляду та призначено до слухання в судовому засіданні на 22 серпня 2016 року.

18 серпня 2016 року відповідачем подано до суду пояснення у справі з врахуванням постанови ВГСУ від 26 липня 2016 року, згідно яких відповідач позов не визнає.

22 серпня 2016 року від позивача надійшли пояснення по справі.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 29 серпня 2016 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов.

В судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали..

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

17 січня 2014 року між Комунальним підприємством "Костопільводоканал" (позивач, водоканал) та Костопільською центральною районною лікарнею (відповідач, абонент) укладено договір на подачу води з комунального водопроводу та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію № 73 (далі Договір), за умовами якого Підприємство забезпечує водопостачання Лікарні до місця приєднання останньої до комунальних водопроводів, а також приймає стічні води у комунальну каналізацію та очищує їх. Об'єми і характеристика води та стоків, вид послуг, що надаються, наведені в додатку № 1 до цього договору (пункт 1.1);

Кількість води, використаної Лікарнею, визначається за показаннями перевірених і опломбованих водолічильників (пункт 3.1);

За відсутності водолічильника кількість використаної води визначається розрахунковим методом згідно з даними Лікарні, до терміну, встановленого пунктом 2.4 даного договору, чи в інших випадках, передбачених законодавством (пункт 3.2 );

Підприємство має право вимагати сплати заборгованості Лікарнею незалежно від моменту її виникнення (пункт 3.9);

У всіх випадках, які не передбачені цим договором, Підприємство і Лікарня зобов'язані керуватись "Правилами технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України", "Правилами прийняття стічних вод промислових підприємств у міську каналізаційну мережу", рішенням органів місцевого самоврядування та іншими нормами чинного законодавства (пункт 5.3);

Договір набуває чинності з моменту його підписання двома сторонами і діє протягом одного року; з моменту набрання чинності даним договором припиняється дія аналогічного договору між тими ж сторонами про той же предмет (пункт 6.1).

На виконання Договору Підприємство протягом 2014 року надало Лікарні послуги з постачання води з комунального водопроводу та прийняття стічних вод у комунальну каналізацію, а Лікарня згідно з виставленими актами виконаних робіт сплатила їх вартість.

Разом з тим Лікарня з січня 2014 року по грудень 2014 року здійснювала споживання води за відсутності приладу обліку.

Якщо вести облік води за показами засобу обліку неможливо з причин, що не залежать від Лікарні та зафіксовані в установленому порядку (зняття засобу обліку виробником, пошкодження скла, корозія циферблата, припинення нормальної роботи засобу обліку через несправності, що виникли в його механізмі, тощо), кількість використаної води за термін відсутності засобу обліку (але не більше 2-х місяців) визначається за середньодобовою витратою за попередні два розрахункові місяці. Такий порядок зберігається до встановлення нового водолічильника, але не більше 2-х місяців, сплином цього строку та неустановлення нового водолічильника водокористування визначається відповідно до пункту 3.3 "Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі Правила № 190) (пункт 3.4);

Відповідно до абзацу другого пункту 1.1 Правил № 190 вони є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод. Відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги.

Виходячи з характеру правовідносин, що склалися між сторонами, та умов Договору, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Правил № 190, про що безпосередньо свідчать положення самих же правил та умови Договору. Оскільки Правила № 190 є спеціальним нормативним документом щодо розрахунку об'єму послуг з водовідведення, то Підприємство, в разі дійсної наявності заборгованості Лікарні, при проведенні розрахунків безоблікового водокористування мало би застосовувати саме їх норми.

Розрахункові витрати води не є нормами водоспоживання, а тому й не можуть бути використані саме як нормативи споживання для розрахунку заборгованості при безобліковому споживанні води в порядку, визначеному Правилами № 630.

У зв'язку з тим, що Лікарня з січня 2014 року по грудень 2014 року здійснювала споживання води за відсутності приладу обліку, керуючись пунктом 3.4 Договору Підприємство здійснило Лікарні перерахунок вартості спожитих послуг за період з 15.03.2014 по 15.12.2014 та донарахувало їй вартість наданих послуг у сумі 104 521,10 грн. Підприємство відповідні нарахування здійснило на підставі даних Лікарні.

03 листопада 2015 Підприємство направило Лікарні претензію про сплату заборгованості в сумі 104 521,10 грн..

У відповіді на претензію Лікарня направила лист від 16.11.2015 року №2166/01-14/15 зазначивши, що на виконання Договору проводила оплати за надані послуги за період з 15.03.2014 року по 15.12.2014 року згідно з виставленими позивачем актами виконання робіт, і станом на 01 листопада 2015 заборгованість зі сплати за водовідведення відсутня.

Відповідно до пункту 3.6. договору абонент зобов'язаний проводити оплату за отримані послуги згідно даного договору шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача який вказаний у рахунку за послуги протягом 3 днів з дня його отримання.

З матеріалів справи вбачається, що оплата за надані послуги здійснювалась відповідачем на підставі актів виконаних робіт.

Відповідно до пункту 3.9. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України від 27 червня 2008 року № 190, рахунки за воду і за скидання стічних вод до мережі водовідведення виписуються виробником споживачам.

При цьому, як зазначає відповідач та що не заперечується позивачем, всі виставлені рахунки (акти) відповідач оплатив в повному обсязі, доказів виставлення додаткових рахунків (актів) позивач суду не надав, направлення претензії на думку суду не є належним доказом що підтверджує надання послуг згідно умов договору, з вказаною претензією зокрема не погодився і відповідач, зазначивши у відповіді про повну оплату виставлених рахунків (актів) та відсутність заборгованості.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України передбачено що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому у відповідача не виник обов'язок з оплати наданих послуг, оскільки на думку суду позивачем не виставлено рахунку (акту) що підтверджує обсяг та суму наданих послуг що підлягають до оплати як це передбачено договором.

Також судом не залишено поза увагою ті обставини, що у першому кварталі березня 2015 року Державною фінансовою інспекцією у Рівненській області була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Підприємства за період з 01.01.2012 по 31.01.2015, про що 16.04.2015 було складено акт ревізії № 17-06-06/12.

З даного акту вбачається, що ревізією було встановлено ведення бухгалтерського обліку з порушенням встановленого порядку, а саме внесення даних до актів прийняття виконаних робіт з надання послуг водопостачання та водовідведення за період березень-грудень 2014 року на суму 104 521,10 грн., що призвело до втрати доходів у цій сумі. Внаслідок допущеного порушення Підприємство недоотримало доходи, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) у сумі 104 521,10 грн.

Результати ревізії не є підставою для стягнення з Лікарні суми збитків, оскільки акт фіксує можливе бюджетне порушення саме Підприємства, а не Лікарні. Докази відшкодування Підприємством державному бюджету України сум недоотриманих доходів, що могли б бути підставою для стягнення даних коштів з Лікарні в порядку статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відсутні.

Так, за правилами статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

У своїй постанові ВГСУ вказує, що господарські суди дійшли передчасного висновку про задоволення позову, оскільки не перевірили правову природу заявленої до стягнення суми: чи йдеться про заборгованість за Договором, чи про збитки.

Також Вищий господарський суд України у своїй постанові вказує, що попередні судові інстанції не встановили наявності всіх складових умов відповідальності у вигляді стягнення 104 521,10 грн., не з'ясували наявності вини відповідача, причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та недоотриманим доходом позивача.

З аналізу тексту позовної заяви та наданих позивачем пояснень слідує, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення саме заборгованості за надані послуги.

Проте, з аналізу правової природи заявлених позовних вимог вбачається, що спірна сума є збитками (неодержані доходи).

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Таким чином заявлена до стягнення сума є не одержані позивачем доходи, які останній одержав би у разі належного виконання зобов'язання.

Зокрема висновок щодо правової природи спірної суми можна зробити з аналізу акту ревізії фінансово-господарської діяльності КП "Костопільводоканал" від 14 квітня 2015 року №17-06-06/12, в якому зазначено, що 104 521,10 грн. є недоотримані доходи, що призвело до збитків нанесених підприємству.

Згідно з положеннями статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Статтею 226 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором (частина друга статті 623 ЦК України).

Зі змісту положень роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 1 квітня 1994 року № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вбачається, що правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина.

Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Тобто, з урахуванням вище приведених положень, необхідними умовами для стягнення збитків є: 1) підтверджена належними доказами наявність певного розміру шкоди; 2) підтверджена належними доказами протиправна поведінка заподіювача шкоди; 3) засвідчений належними доказами факт того, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача шкоди є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки; 4) докази, що засвідчують наявність ознак вини заподіювача шкоди.

Щодо протиправної поведінки боржника, що полягає у виконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання та наявності шкоди, з наявних в матеріалах справи доказів суд не вбачає протиправної поведінки боржника, оскільки відповідачем оплачено в повному обсязі виставлені позивачем рахунки (акти), що підтверджують факт надання послуг згідно договору в порядку як передбачено самим договором. Разом з тим, з акту ревізії вбачається, що самим позивачем допущено порушення, зокрема позивачем внесено недостовірні дані до актів прийняття виконаних робіт з надання послуг водопостачання та водовідведення за період березень-грудень 2014 року, що призвело до втрати доходів (наявності шкоди) в сумі 104 521,10 грн. що складає суму збитків - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин.

Вказані обставини відображають причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою, зокрема як зазначено вище, збитки допущені з вини самого позивача, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що відсутня вина відповідача щодо обставин недоотримання позивачем доходів, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) в сумі 104 521,10 грн..

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні всі необхідні складові елементи цивільного правопорушення, що необхідні для стягнення неотриманого позивачем доходу (збитків), а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи господарський суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

В силу статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

повне рішення складено 31 серпня 2016 року

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу (35000, м. Костопіль, вул. Сарненська, 30 а);

3 - відповідачу (35000, м. Костопіль, вул. Степанська, 52 а).