ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа № 922/1228/16

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Здоровко Л.М., судді Шутенко І.А.

при секретарі МІракові Г.А.,

за участю представників сторін:

від позивача - арбітражний керуючий Саутенко С.О. - на підставі свідоцтва від 20.02.2013р. №216;

від відповідача -ОСОБА_2 особисто; ОСОБА_3 - за довіреністю від 10.05.2016р.;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків

на рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р.

у справі №922/1228/16

за позовом: Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод", м. Ізюм, Харківська область

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків

про розірвання договору та стягнення 97681,31 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі №922/1228/16 (суддя Шарко Л.В.) позов задоволено частково; розірвано договір на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. № 94, укладений між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, що діяв на підставі постанови господарського суду Харківської області від 03.12.2014р. у справі №Б-39/02-09, та ФОП ОСОБА_2, що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію від 13.04.2011р. серії ВО4 №025087; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" суму в розмірі 95000,00 грн., 3% річних у сумі 585,62 грн., інфляційні збитки в сумі 471,58 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1440,87 грн.; відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 585,62 грн. та в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 1038,49грн.

Рішення місцевого господарського суду з посиланням на статті 509,526,538, 598, 610- 612,626,651, 837 ЦК України, статті 1,28 Закону України «Про землеустрій», статті 12,123 ЗК України, статті 26,33 Закону України «Про місцеве самоврядування», статті 41,44,49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мотивоване тим, що: по-перше, без отримання дозволу на виготовлення технічної документації від органів місцевого самоврядування неправомірно укладати договір щодо розроблення проекту землеустрою, а також неможливо виконавцем виконати взяті на себе зобов'язання; по-друге, позивачем доведено невиконання ФОП ОСОБА_2 умов договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми здійсненої попередньої оплати у розмірі 95000грн. та нарахованих 3% у розмірі 585,62грн. і 471,58грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму несвоєчасно повернутих коштів.

В частині відмови у стягненні відсотків за користування чужими коштами та пені рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що ні умовами договору, а ні нормами закону не встановлений розмір процентів за користування чужими коштами, та умовами договором не визначений розмір пені, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх стягнення.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі №922/1228/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" до ФОП ОСОБА_2.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що п. 4.1 спірного договору та Законом України «Про землеустрій» передбачено, що обов'язком замовника є передача вихідної документації, необхідної для розробки технічної документації. Одним із вихідних документів є рішення органів влади чи місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку відповідного виду документації із землеустрою, ненадання цього дозволу позбавило відповідача можливості виконати умови договору №94 у строки, визначені договором. Крім того, апелянт вважає, що до спірних правовідносин застосовуються положення Цивільного кодексу України лише в частині, що не суперечать приписам спеціального Закону України «Про землеустрій», яким покладено на замовника (позивача у справі) обов'язок із надання технічної документації. Таким чином, на думку апелянта, у спірних правовідносинах має місце прострочення кредитора, оскільки ним не були вчинені всі необхідні дії, які б надали можливість відповідачу виконати умови договору. Крім того, зазначає, що недоцільність договору у відповідності до статті 651 ЦК України не є підставою для його розірвання.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 зазначає, що земельна ділянка, щодо якої розроблялась спірна документація із землеустрою, перебувала у постійному користуванні Ізюмського державного тепловозоремонтного заводу, який реорганізовано в ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», а тому у разі добровільного ініціювання особою питання внесення до Державного земельного кадастру даних про земельну ділянку, щодо якої було оформлено право постійного користування, порядок державної реєстрації має відповідати вимогам чинного законодавства, зокрема, приписам статті 55 Закону України «Про землеустрій», а отже, на думу апелянта, отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою для встановлення меж земельної ділянки в натурі є обов'язковим. Крім того, вказує на те, що подання клопотання про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою можливо особою, уповноваженою представляти інтереси ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» на підставі Статуту або на підставі довіреності в порядку ст.246 ЦК України. Проте, у відповідача не було достатніх повноважень для подання відповідного клопотання та отримання вказаного дозволу.

У відзиві на апеляційну скаргу від 08.08.2016р. ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі 922/1228/16 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, зазначає, що Закон України «Про землеустрій» не містить поняття вихідної документації, а умови договору не визначають переліку документів, які відносяться до вихідної документації. Крім того, вимоги від відповідача про надання йому будь-яких документів (вихідної документації) не надходило, а отже, на думку позивача, доводи апелянта про прострочення кредитора є необґрунтованими. Крім того, зазначає, що спірний договір є недоцільним та не сприяє прискоренню ліквідаційної процедури, а лише збільшує витрати ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» (банкрута), що суперечить вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

У додаткових поясненнях до відзиву на апеляційну скаргу від 17.08.2016р. позивач зазначає, що відповідач зобов'язаний був виконати свої зобов'язання за договором на розроблення проекту землеустрою від 08.06.2016р. до 18.02.2016р., проте строк виконання договору сплив, а ФОП ОСОБА_2 навіть не приступив до його виконання. Також вказує на те, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Та наголосив, що спірний договір суперечить інтересам ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», оскільки передбачає додаткові витрати які, не визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів Харківського апеляційного господарського суду від 29.08.2016р. у зв'язку з відпусткою судді Лакізи В.В., для розгляду справи №922/1228/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Здоровко Л.М., судді Шутенко І.А.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі №922/1228/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод".

Ліквідатор ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі №922/1228/16 без змін, апеляційну скаргу - без задоволення з підстав її законності та обґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

09.09.2015р. між ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі ліквідатора Костюка О.Г. (замовником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавцем) укладений договір на розроблення проекту землеустрою, пунктом 1.1 якого встановлено, що виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в м. Ізюм, в'їзд Ювілейний, 1, Харківської області (а.с.28,29).

Відповідно до пункту 1.2 цього договору технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною договору.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору встановлено, що замовник перераховує виконавцю кошти за виконання комплексу робіт із геодезії та землевпорядкування. Загальна вартість робіт за цим договором становить 95000грн. без ПДВ. Виконавець є платником єдиного податку (ставка 4%). Замовник погоджує результати виконаних робіт у відповідних державних та інших органах, організаціях та установах власними силами та за власний рахунок.

Згідно із пунктом 3.1 цього договору по закінченню робіт виконавець подає замовнику акт здачі-приймання робіт і проект землеустрою.

Пунктом 4.1 даного договору встановлений термін виконання робіт - три місяці від дати переказу коштів в розмірі 100% від вартості робіт та передачі вихідних документів, необхідних для розробки технічної документації.

У пункті 6.1 договору сторонами погоджена ціна на виконання робіт, визначених договором, в розмірі 95000 грн.

Датою виконання робіт є передача проекту землеустрою та файлу обміну у формі XМL до територіального управління Держземагенства (п.8.4 договору).

На виконання умов договору 17.11.2015р. ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» перераховано ФОП ОСОБА_2 95000грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.11.2015р. (а.с.30).

29.12.2015р. арбітражним керуючим Саутенко С.О., ліквідатором ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» надіслано претензію відповідачеві, у якій він просить сплатити заборгованість у розмірі 95000грн. При цьому зазначає, що ухвалою господарського суду від 25.11.2015р. ліквідатором ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» призначено Саутенко С.О. , яким встановлено наявність заборгованості перед ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» (а.с.32).

Листом від 29.12.2015р. ФОП ОСОБА_2 повідомив, що між ним та ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» укладений договір по розроблення проекту землеустрою №94, який виконаний замовником в частині перерахування коштів, однак не надано рішення Ізюмської міської ради «Про надання дозволу на виконання технічної документації», що унеможливлює виконання у повному обсязі договору виконавцем (а.с.35).

Листом від 24.02.2016р. №02-01/120 ліквідатор ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» просив ФОП ОСОБА_2 розірвати договір на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 та перерахувати в повному обсязі сплачені за договором кошти у розмірі 95000грн. ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», свої вимоги обґрунтував невиконанням умов договору (а.с.36,37).

15.04.2016р. ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 та стягнення з відповідача на його користь 95000грн. боргу, 471,58грн. інфляційних втрат, 585,62грн. пені, 3% річних у сумі 585,62грн. та відсотків за користування чужими коштами у сумі 1038,49грн. (а.с.4-8).

08.06.2016р. місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, зазначених вище ( а.с.122-132).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом даного спору є розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94, стягнення сплаченої суми за цим договором, пені, 3% річних, інфляційних втрат та відсотків за користування чужими коштами.

Відповідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порядок укладання господарських договорів врегульовано ст.180-181 Господарського кодексу України, згідно з якими господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладанні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 8 статті 181 ГК України встановлено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

У пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», зокрема, зазначено, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при розгляді спору про розірвання договору господарському суду необхідно встановити, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту, адже не може бути розірваний правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання відповідного договору.

Пунктом 1.1 договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. (спірного договору) встановлено, що виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт, по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в м. Ізюм, в'їзд Ювілейний, 1, Харківської області (а.с.28,29).

Враховуючи вимоги чинного законодавства та умови договору на розроблення проекту землеустрою спірний договір за своїм змістом є договором підряду, до якого, відповідно, застосовуються загальні вимоги параграфу 61 ЦК України.

Частиною 1 статті 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У статті 2 Закону України «Про землеустрій» наведені основні терміни, які вживаються в такому значенні:

види робіт із землеустрою - обстежувальні, вишукувальні, топографо-геодезичні, картографічні, проектні та проектно-вишукувальні роботи, що виконуються з метою складання документації із землеустрою;

межування земель - комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка;

проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування;

Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації та наведені види документації із землеустрою, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

Статтею 22 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень.

Як зазначалось вище, п.1.1 спірного договору встановлено, що виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт, по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в м. Ізюм, в'їзд Ювілейний, 1, Харківської області

У пункті ж 2.1 цього договору встановлено, що замовник перераховує виконавцю кошти за виконання комплексу робіт із геодезії та землевпорядкування.

Тоді як у пункті 3.1 цього договору встановлено, що по закінченню робіт виконавець подає замовнику акт здачі-приймання робіт і проект землеустрою.

Датою виконання робіт є передача проекту землеустрою та файлу обміну у формі XМL до територіального управління Держземагенства (п.8.4 договору).

Таким чином, кожен з цих пунктів договору містити різні види документації із землеустрою, а отже і різний обсяг робіт, який має виконати замовник за спірним договором.

Статтею 29 Закону України «Про землеустрій» встановлені загальні вимоги до змісту договору із землеустрою. Так, документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов'язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою.

Відповідно до частини 3 статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема включають завдання на розроблення проекту землеустрою.

У статті 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що включає в себе технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010р. N376 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.06.2010р. за N391/17686, комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Технічна документація з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зокрема, включає, технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (додаток 1); матеріали польових топографо-геодезичних робіт.

Як вбачається з додатку 1 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) повинно містить перелік робіт, які мають бути виконані.

Пунктом 1.2 спірного договору встановлено, що технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною договору.

Проте, матеріали справи не містять завдання на виконання робіт, яке за вимогами спірного договору є невід'ємною його частиною, а у відповідності до вимог Закону України «Про землеустрій» є його істотною умовою, оскільки визначає, які саме роботи мають бути виконані виконавцем, строк та вартість цих робіт.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач - ОСОБА_2 зазначив, що завдання на розробку відповідного виду документації сторони не погоджували і, відповідно, не укладали.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що кошторисом №1 на топо-геодезичну зйомку земельної ділянки по вул. в в.Ізюм Харківської області, який наданий як додаток до договору від 09.09.2015р. №94, визначена вартість певних робіт, однак не всіх, які визначені договором.

Також, з вказаного кошторису вбачається, що він скріплений підписом та печаткою лише виконавця -ОСОБА_2 та не погоджений із замовником - ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», що свідчить про недосягнення згоди з усіх його умов, позивач не виявив свого волевиявлення на його укладення і затвердження, а тому є неукладеним.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що договір на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 не містить даних щодо виду, переліку та обсягу робіт, які мають бути виконані за цим договором та ціни робіт, їх кошторису, тобто всього, що повинно бути відображено у завданні на виконання робіт, яке є невід'ємною частиною даного виду договору.

В вищевикладеного в сукупності вбачається, що договір на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 є неукладеним (таким, що не відбувся) в силу положень ч.8 ст.181 ГК України, а отже договір не породжує для сторін жодних правових наслідків та у сторін не виникає прав та обов'язків за ним.

Доводи скаржника про те, що ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» не надав вихідної документації, а саме рішення органів влади чи місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку відповідного виду документації із землеустрою що позбавило відповідача можливості виконати умови договору №94 у строки, визначені договором, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки при розгляді справи встановлено, що спірний договір не укладений, а відповідно у сторін цього договору не виникло жодних прав та обов'язків, у тому числі щодо надання вихідної документації.

Також суд апеляційної інстанції не приймає до уваги інші доводи скаржника, оскільки всі вони зводяться до оцінки виконання кожною зі сторін умов договору, проте, як зазначалось вище спірний договір є неукладеним, а тому ці обставини та докази на їх підтвердження не впливають на суть розгляду справи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення» зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Проте, місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не встановлено досягнення сторонами спору згоди при укладенні договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 щодо усіх істотних умов, а отже і дійсності договору на момент його вчинення, що призвело до прийняття передчасного рішення в частині розірвання договору від 09.09.2015р. №94, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду в цій частині прийнято з порушенням вимог Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного та повного встановлення всіх обставин справи, з порушенням вимог матеріального права та приписів Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення» та підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В частині позовних вимог щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод » сплачених коштів у розмірі 95000грн. суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що платіжним дорученням від 17.11.2015р. на виконання умов договору від 09.09.2015р. №94 ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» перераховано ФОП ОСОБА_2 95000грн.(а.с.30).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до абзацу 2 п.10 ч.2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У позовній заяві ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» зазначає, що під час здійснення ліквідаційної процедури позивача ліквідатором було встановлено наявність за даними бухгалтерського обліку заборгованості у ФОП ОСОБА_2 у розмірі 95000грн., у зв'язку з чим позивач направив претензію про її повернення, при цьому позивач не визначає норм матеріального права, на підставі яких дані кошти підлягають поверненню.

У пункті 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. N6 «Про судове рішення» зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009р. N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»).

Господарський суд, з'ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Верховного Суду України від 18.05.2016р. у справі №922/51/15 ).

У відповідності зі ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки під час розгляду справи встановлений факт неукладеності договору від 09.09.2015р. №94, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач перерахував кошти відповідачеві у розмірі 95000грн. на виконання неукладеного договору, а тому відповідач безпідставно отримав ці грошові кошти, що свідчить про їх збереження без достатніх правових підстав. Місцевий господарський суд при задоволенні позову в частині стягнення з відповідача суми коштів у розмірі 95000грн., не обґрунтував підстав стягнення та не зазначив норми матеріально права, чим порушив вимоги ГПК України, проте це не призвело до прийняття в цій частині позовних вимог неправомірного рішення.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні наведеного припису наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільних справах).

Відповідно до п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р.№14 «Про деякі питання застосування практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилась від прийняття зобов'язань за договором (стаття 612 ЦК України), повернення суми авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Разом із тим, стягнення з відповідача суми коштів, безпідставно набутих, не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав .

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів безпідставно отриманих не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 16.09.2014р. у справі № 921/266/13-г/7. 15.10.2013р. №3-30гс13.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положення частини 2 статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 585,62грн., інфляційних втрат у сумі 471,58грн., оскільки відповідні дії (повернення грошових коштів) вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення пені та процентів, передбачених статтею 536 ЦК України з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 217ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частинами 4,5 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України передбачає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин статті 536 ЦК України є: по-перше, факт користування чужими коштами; по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Якщо ж в законі або в укладеному сторонами договорі не передбачено розмір процентів за користування чужими коштами то, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що договір на розроблення проекту землеустрою є неукладеним і не породжує будь-яких правових наслідків, а також ним не встановлено такої міри відповідальності як сплата пені і процентів в порядку статті 536 ЦК України, а отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення пені у розмірі 585,62 грн. та процентів за користування чужими коштами у розмірі 1038,49грн.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі 922/1228/16 слід скасувати в частині розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, та в частині стягнення 3% річних у сумі 585,623грн., інфляційних втрат у розмірі 471,58грн., як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Абзац третій резолютивної частини рішення слід викласти в наступній редакції: Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, 61129, АДРЕСА_1) на користь Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (ідентифікаційний номер , адреса: 61166, м. Харків, вул. Кримська, 6) суму грошових коштів в розмірі 95000,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1425,01грн.» В решті рішення слід залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п.2 ст.103, п.4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2016р. у справі 922/1228/16 скасувати в частині розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, та стягнення 3% річних у сумі 585,623грн., інфляційних втрат у розмірі 471,58грн. з прийняттям в цій частині нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову в частині розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, та в частині стягнення 3% річних у сумі 585,623грн., інфляційних втрат у розмірі 471,58грн.

Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, 61129, АДРЕСА_1) на користь Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (ідентифікаційний номер , адреса: 61166, м. Харків, вул. Кримська, 6) грошові кошти в сумі 95000,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1425,01 грн. »

3. В решті рішення залишити без змін.

4. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (ідентифікаційний номер , адреса: 61166, м. Харків, вул. Кримська, 6) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, 61129, АДРЕСА_1) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1559,96грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений та підписаний 02.09.2016р.

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя І.А. Шутенко