ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 серпня 2016 року Справа № 38/32

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Євсікова О.О.,

Кролевець О.А.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2009

у справі № 38/32 господарського суду міста Києва

за позовом ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатогалузева фірма "Республіканське управління механізації шляхового будівництва"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_4

про визнання недійсними рішень загальних та позачергових зборів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2009 у справі № 38/32.

Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність повернення касаційної скарги з огляду на наступне.

Так, ч. 1 ст. 50 ГПК України встановлено, що процесуальні дії вчиняються у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 110 ГПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням місцевого господарського суду чи постановою апеляційного господарського суду законної сили.

У даному разі оскаржувана постанова апеляційної інстанції згідно з частиною третьою ст. 105 ГПК України набрала законної сили 11.11.2009, а строк її оскарження в касаційному порядку (з урахуванням приписів ст. 51 ГПК України) закінчився 01.12.2009. Касаційну ж скаргу було подано до суду 03.08.2016 (відповідно до поштового штемпелю на конверті), тобто з пропуском встановленого строку для її подання майже на 6 років 8 місяців.

Відповідно до ст. 53 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені в обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз'яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України".

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Як вбачається з клопотання про поновлення строку, скаржником в обґрунтування поважності пропуску строку на оскарження постанови Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2009 вказується на ту обставину, що ОСОБА_2 не залучалась до участі у справі, а тому їй не було відомо про оскаржуване судове рішення до цього часу. При цьому, ОСОБА_2 зазначено про те, що вона є колишнім учасником відповідача з часткою у розмірі 0,11% статутного капіталу ТОВ "Багатогалузева фірма "Республіканське управління механізації шляхового будівництва" і оскаржувана постанова порушує її права та інших учасників.

Вищий господарський суд України вважає за необхідне зазначити, що оскаржувана постанова про визнання недійсними рішень загальних та позачергових зборів стосується самого товариства та його учасника, який, звертаючись до господарського суду з відповідним позовом обґрунтовував його порушенням оскаржуваними рішеннями зборів своїх прав. При цьому кожен з учасників товариства має право на подання відповідного позову, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав. Залучення до участі у справі всіх учасників товариства не є обов'язковим.

Отже, у випадку порушення рішеннями зборів відповідача прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2 вона може звернутися до господарського суду з відповідним позовом, а не оскаржувати судові рішення за позовом іншого учасника товариства, який обґрунтовував даний позов порушенням його корпоративних прав.

Враховуючи наведене, а також положення ст.ст. 43, 53 ГПК України, Вищий господарський суд України не визнає причини такого значного пропуску встановленого законом процесуального строку для подання касаційної скарги поважними та відмовляє в задоволенні клопотання про відновлення цього строку.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 111 ГПК України до касаційної скарги додаються докази сплати судового збору.

З 01.09.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", яким внесено зміни до Закону України "Про судовий збір", зокрема, до підпункту 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України, якою ставку судового збору за подання касаційної скарги на рішення господарського суду встановлено в розмірі 120% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Пунктом 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи на момент звернення ОСОБА_3 до господарського суду з даним позовом (08.12.2008) підлягало оплаті державне мито, порядок і розміри сплати якого регулювались відповідними підзаконними нормативними актами.

Згідно із підпунктом "а", "б" пункту 2 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 № 7-93 "Про державне мито" із заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів, ставка державного мита була встановлена в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а позовних заяв немайнового характеру - 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи викладене, при поданні даної касаційної скарги ОСОБА_2 повинна була сплатити 306,00 грн. ([85,00 грн. (за одну вимогу немайнового характеру) х 120%] х 3), у зв'язку з чим додана скаржником до касаційної скарги квитанція № 0.0.594442320.1 від 03.08.2016 на суму 121,80 грн. не може бути належним доказом сплати судового збору у встановленому законодавством розмірі, оскільки в даному випадку скаржник в повному обсязі оспорює правильність прийнятих судових рішень як першої так і апеляційної інстанції, за якими було розглянуто три немайнові вимоги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1113 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 111 ГПК України касаційна скарга повинна містити вимоги особи, що подала скаргу, із зазначенням суті порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.

Між тим, дана касаційна скарга не містить посилань на норми матеріального і процесуального права, які, на думку скаржника, порушили суди попередніх судових інстанцій у прийнятті оскаржуваних рішення та постанови, у чому саме полягало таке порушення або неправильне застосування і яким чином це вплинуло на прийняття постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Доводи скаржника стосуються встановлення фактичних обставин справи та оцінки доказів у ній, між тим як відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1113 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо у скарзі не зазначено суті порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як вказано в п. 62 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ1 Господарського процесуального кодексу України" (в редакції постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 3), якщо в касаційній скарзі не зазначено, порушення або неправильного застосування яких конкретно норм матеріального і/або процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень, в чому саме полягає таке порушення або неправильне застосування і яким чином воно вплинуло на прийняття цих рішень, то касаційна скарга до розгляду не приймається і підлягає поверненню судом.

Враховуючи викладене та керуючись п. 4, п. 5, п. 6 ч. 1 ст. 1113 ГПК України, Вищий господарський суд України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_2 про відновлення строку подання касаційної скарги у справі № 38/32 відхилити.

Касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2009 у справі № 38/32 повернути скаржнику.

Головуючий суддя: В. Картере
Судді:О. Євсіков О. Кролевець