ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" серпня 2016 р.Справа № 916/1901/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: Михайлова Ю.С. - довіреність №1197 від 30.06.2016р.;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: Комунальне підприємство "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованість в розмірі 52 417,37 грн., яка складається з суми основної заборгованості 19 099,87 грн., пені 21 317,76грн., інфляційні втрати 11 033,25 грн., 3% річних в розмірі 966,49 грн.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, КП „ІТКЕ" відпускало відповідачу теплову енергію для теплопостачання нежитлового приміщення, однак, відповідачем не була проведена в повному обсязі оплата вартості теплової енергії, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. При цьому, з підстав несвоєчасної оплати відповідачем за отриману теплову енергію, позивач нарахував до стягнення пеню, три проценти річних та індекс інфляції.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов та витребувані судом документи не надав, у зв'язку з чим справу розглянуто за наявними в ній матеріалами у відповідності зі ст.75 ГПК України.

05.08.2016р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, оцінивши пояснення представника позивача та їх правову позицію, суд встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, 09.07.2008р. між ТОВ „Ізмаїльський хлібокомбінат" (Орендодавець) та ОСОБА_3 (Суборендар) було укладено договір суборенди нерухомого майна, у відповідності до умов якого Орендодавець передав Суборендарю у тимчасове користування нерухоме майно - приміщення магазину загальною площею 84 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Нерухоме майно передається для подальшої організації торгівлі продовольчими та промисловими товарами. Договір було укладено строком до 09.07.2009р. із можливістю його щорічної автоматичної пролонгації за принципом мовчазної згоди, тобто за відсутності на це заперечень сторін.

11.05.2012р. ОСОБА_3 звернулась до КП „ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго" із заявою про укладення договору на теплопостачання нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (продуктовий магазин).

Згідно зі ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про теплопостачання" від 02.06.2005р. № 2633-IV (з подальшими змінами та доповненнями; далі по тексту - Закон України „Про теплопостачання") постачанням теплової енергії (теплопостачанням) є господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Таким чином, з огляду на наведені положення чинного законодавства, господарський суд зазначає, що правовідносини із постачання теплової енергії споживачу мають виникати на договірних засадах. В даному випадку, між сторонами по справі не було укладено письмового договору на постачання теплової енергії, незважаючи на надсилання КП „ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго" відповідного проекту договору відповідачу.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, протягом опалювального сезону 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016 років, КП „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" без укладення письмового договору було поставлено ОСОБА_3 теплову енергію на опалення об'єкту, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, АДРЕСА_1, на загальну суму 21 317,76грн., що підтверджується розпорядженнями Ізмаїльського міського голови „Про початок опалювального сезону", розпорядженнями Ізмаїльського міського голови „Про закінчення опалювального сезону", довідками роботи котельної, яка забезпечує тепловою енергією належний відповідачу об'єкт, протягом спірного періоду та актами-фактурами. Акти-фактури та розрахункові накладні до них були направлені на адресу ОСОБА_3 поштовою кореспонденцією, що підтверджується наявними у матеріалах справи реєстрами поштових відправлень позивача.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно із приписами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу положень п. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв. Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до до ч.ч. 5, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію

Відповідно до п.12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (з наступними змінами та доповненнями), при наявності засобів обліку, як в даному випадку, розрахунок витрат теплової енергії на опалення визначається відповідно до показників лічильника пропорційно опалювальній площі. В свою чергу, розмір щомісячних витрат теплової енергії відповідно до показань теплового лічильника підтверджується копіями витягу з журналу обліку теплової енергії.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в порушення прийнятих на себе зобов'язань ОСОБА_3 не було здійснено оплати вартості фактично спожитої теплової енергії протягом періоду з 01.07.2013 року по 01.05.2016 року включно на суму 21 317,76 грн., в результаті чого за відповідачем утворилась заборгованість перед КП „ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго" у вказаній сумі, яка на момент звернення позивача до суду є непогашеною.

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості ОСОБА_3 перед КП „ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго" за теплову енергію, спожиту без укладення договору протягом періоду з 01.07.2013 року по 01.05.2016 року включно, в сумі 21 317,76 грн., випливає із змісту зобов'язань сторін та підтверджується матеріалами справи. Доказів, спростовуючих вказаний висновок суду, відповідачем надано не було.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних витрат, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.3 ст. 1 Закону України Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій, суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивач 3% річних к розмірі 966,49 грн. та інфляційних втрат у розмірі 11 033,26 грн. встановив правильність їх нарахування, у зв'язку із чим вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд перевіривши розрахунок пені у розмірі 21 317,76 грн. встановив правильність її нарахування, однак в силу вимог п.3 ст. 1 Закону України Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, у загальній сумі 19 099,87 грн., яка не перевищує суму боргу.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи відповідачем не було належним чином доведено суду та доказано виконання своїх зобов'язань.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог відповідно зі ст.ст. 44,49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44-49,75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (68600, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь комунального підприємства „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Клушина, 5-а, , р/р0168 у філії Одеського ОУ АТ „Ощадбанк", МФО 328845) заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі - 19 099 /дев'ятнадцять тисяч дев'яносто дев'ять/ грн. 87 коп., 3% річних в сумі - 966 /дев'ятсот шістдесят шість/ грн. 49 коп., інфляційні втрати в сумі 11 033 /одинадцять тисяч тридцять три/ грн. 25 коп., пеню в сумі - 19 099 /дев'ятнадцять тисяч дев'яносто дев'ять/ грн. 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1 319/одна тисяча триста дев'ятнадцять/ грн. 57 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено та підписано 05 вересня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев