РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2016Справа №925/448/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс"
до 1)Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області 2)Відділу ДВС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області 3)Державної казначейської служби України
про стягнення 15 410,88 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача-1 не з'явився
від відповідача-2 не з'явився
від відповідача-3 не з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 23 серпня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області та відділу ДВС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області про стягнення 15 410,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок невиконання відділом ДВС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 року у справі № 04/417 позивач просить стягнути з Державного бюджету України на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 1 467,71 грн. 3 % річних та 13 943,17 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 07.06.2016 року матеріали справи № 925/448/16 було скеровано за підсудністю до Господарського суду міста Києва відповідно до вимог статті 17 Господарського процесуального кодексу України.

16.06.2016 року в результаті автоматизованого розподілу справ у Господарському суді міста Києва справу передано судді Стасюку С.В. для розгляду спору по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2016 року, суддя Стасюк С.В. прийняв справу № 925/448/16 до свого провадження, розгляд справи призначено на 21.07.2016 року.

04.07.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

18.07.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року розгляд справи було відкладено на 04.08.2016 року, у зв'язку з неявкою сторін та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

25.07.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення по справі.

02.08.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

У судовому засіданні 04.08.2016 року представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору.

Розглянувши подане позивачем 04.08.2016 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Відповідно до статей 69, 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.08.2016 року винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи на 23.08.2016 року.

17.08.2016 року представник позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав додаткові пояснення по справі.

23.08.2016 року представник позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав додаткові пояснення по справі.

У судове засідання 23.08.2016 представники сторін не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що явка представників учасників сторін судом обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду спору за відсутності представників позивача та відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 року у справі № 04/417 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " Корпорація "Агросинтез" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 39 803,63 грн. позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація "Агросинтез" 25 943 грн. 83 коп. основного боргу, 10 853 грн. 83 коп. штрафу, 1 146 грн. 25 коп. втрат від інфляції, 185 грн. 54 коп. річних, 381 грн. 29 коп. витрат по держмиту та 113 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

23.03.2009 року на виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 року у справі № 04/417, яке набрало законної сили 21.03.2009 року видано наказ.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 13.05.2014 року у справі № 04/417 замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю " Корпорація "Агросинтез" з виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 року та наказу суду від 23.03.2009 року на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс".

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

23.07.2014 року старшим державним виконавцем Орловою А.Ф. відділу державної виконавчої служби Шполянського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44150198 з виконання наказу № 04/417, виданого 23.03.2009 року Господарським судом Черкаської області.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Позивач зазначає, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 20.11.2015 року у справі № 04/417, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" на бездіяльність відділу державної виконавчої служби Шполянського районного управління юстиції задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Шполянського районного управління юстиції у виконавчому провадженні № 44150198 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 року у справі № 04/417. Зобов'язано відділ державної виконавчої служби Шполянського районного управління юстиції Черкаської області примусово виконати наказ Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 року у справі № 04/417.

За твердженням позивача, станом на момент вирішення спору наказ Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 року по справі № 04/417 не виконаний.

У зв'язку з вищезазначеним, внаслідок невиконання відділом ДВС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області наказу Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 року у справі № 04/417, позивач просить стягнути з Державного бюджету України на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 1 467,71 грн. 3 % річних та 13 943,17 грн. інфляційних втрат.

Відповідач-1 проти позову заперечив, посилаючись на те, що факт тривалого невиконання рішення суду не може бути підставою для стягнення шкоди (збитків) у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на нестягнуту за рішенням суду суму.

Представник відповідача-2 проти позову заперечував, посилаючись на те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки стягнення інфляційних втрат та 3 % річних пов'язано з невиконанням або неналежним виконанням цивільно-правових зобов'язань та є заходом цивільно-правової відповідальності.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статті 509, 599, 625 Цивільного кодексу України розміщені в розділі I "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Подібну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року зі справи №6-49цс12, яка відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України має враховуватися судами.

Разом з цим, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Отже, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена статтею 625 Цивільного кодексу, передбачають насамперед договірні правовідносини.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що обов'язок з перерахування коштів, відповідно до наказу Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 року у справі № 04/417, є грошовим зобов'язанням боржника (ФОП ОСОБА_1) перед стягувачем (позивачем), а не державного виконавця, який лише здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

(Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 22.03.2016 у справі № 05-10-14-01-08/103).

Разом з тим, не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов'язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов'язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до зазначених відносин.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно з статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено факту існування договірних правовідносин між сторонами.

Таким чином, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до пункту 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених у цій нормі органів та осіб. Питання стосовно незаконності відповідних рішень, дій чи бездіяльності можуть вирішуватися господарським судом лише за результатами розгляду справи по суті, тому пов'язані з цим обставини не підлягають з'ясуванню під час прийняття судом позовної заяви і останню не може бути повернуто судом у зв'язку з несплатою судового збору. Розподіл останнього (та інших сум судових витрат) між сторонами здійснюється в подальшому згідно з судовим рішенням, прийнятим по суті справи, з урахуванням приписів статті 49 ГПК.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" відмовити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" (03187, м. Київ, вулиця Академіка Глушкова, будинок 40, корпус 5, офіс 526, ідентифікаційний код 38964292) в доход Державного бюджету України 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.08.2016

Суддя С.В. Стасюк