РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2016Справа №910/12929/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/12929/16

за позовом публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК»;

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕДЖМЕНТ

ЛОГІСТИК КОМПАНІ»;

2) приватного акціонерного товариства «Термолайф»;

про зобов'язання вчинити дії.

Представники сторін:

від позивача: Пелепецький В.Д., довіреність б/н від 27.04.2016р.;

від відповідача-1: Мецгер Ю.Ю., довіреність б/н від 01.02.2016р.;

від відповідача-2: Вавдійчик Б.П., довіреність б/н від 27.08.2015р.

обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «СБЕРБАНК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1. товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНЕДЖМЕНТ ЛОГІСТИК» та 2. приватного акціонерного товариства «Термолайф» про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення між позивачем та відповідачем-1 договору застави від 13.09.2012р., з метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача-2 за Кредитними договорами від 13.09.2012р. №30-В/12/66/ЮО та №31-В/12/66/ЮО, в заставу позивачу було передано 90% акцій ПрАТ «Термолайф» в забезпечення виконання умов за Кредитними договорами як ПрАТ «Термолайф» так і інших позичальників. Підставами для звернення з позовом є прийняття загальними зборами ПрАТ «Термолайф» рішення від 04.09.2015р. про збільшення статутного капіталу ПрАТ «Термолайф» шляхом приватного розміщення простих іменних акцій за рахунок додаткових внесків та рішення від 30.11.2015р. про виділ з ПрАТ «Термолайф» юридичних осіб, з огляду на що, позивач просить суд зобов'язати акціонера приватного акціонерного товариства «Термолайф» предати в заставу позивачу пакет акцій приватного акціонерного товариства «Термолайф» у розмірі 4860 штук, шляхом укладення з ПАТ «СБЕРБАНК» додаткової угоди до договору застави цінних паперів від 13.09.2012р., укладеного між ПАТ «СБЕРБАНК» та ТОВ «МЕНЕДЖМЕНТ ЛОГІСТИК КОМПАНІ».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2016р. порушено провадження у справі № 910/12929/16 та призначено розгляд справи на 04.08.2016р.

04.08.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

В судовому засіданні 04.08.2016р. представник відповідача-2 подав суду відзив на позовну заяву та заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи

В судовому засіданні 04.08.2016р. було оголошено перерву до 18.08.2016р.

18.08.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 18.08.2016р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

Присутній в судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві.

Представник відповідача-2 в усних поясненнях заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи наведеними у відзиві підставами.

Представник позивача заявив усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 статті 77 ГПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву до 30.08.2016р.

30.08.2016р. через відділ діловодства від представника позивача отримано уточнення позовної заяви.

В судовому засіданні 30.08.2016р. подані через відділ діловодства суду уточнення позовних вимог залишено судом без розгляду, з наступних підстав.

Суд перейшов до розгляду справи по суті в судовому засіданні 18.08.2016р., про що зазначено у відповідному протоколі судового засідання.

Відповідно до п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Відтак, оскільки уточнення позовних вимог за своєю суттю є заявою про зміну предмета позову, яка подана після початку розгляду судом справи по суті, та є збільшенням заявлених позовних вимог у спорі немайнового характеру, тому заява позивача підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.09.2012р. між позивачем (за договором - заставодержатель) та відповідачем-1 (за договором - заставодавець) було укладено договір застави цінних паперів, предметом застави за яким є цінні папери, а саме: прості іменні акції у бездокументарній формі, емітентом яких є ПрАТ «Термолайф» (, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA ; кількість цінних паперів: 450 штук, що становлять 90% частки в статутному капіталі ПрАТ «Термолайф», номінальна вартість одного цінного папера 1000,00 грн.), загальна номінальна вартість 450 000,00 грн.

04.09.2015р. загальними зборами акціонерів Товариства відповідача-2 було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу ПрАТ «Термолайф» шляхом приватного розміщення простих іменних акцій за рахунок додаткових внесків; рішення від 30.11.2015р. про виділ з ПрАТ «Термолайф» юридичних осіб; та рішення від 15.02.2016р. про затвердження розподільчого балансу та випуск акцій товариства з метою конвертації частини акцій відповідача-2 в акції створюваних товариств і про порядок такої конвертації.

Внаслідок прийнятого 04.09.2015р. рішення загальних зборів акціонерів ПрАТ «Термолайф» було випущено та розміщено 4900 штук простих іменних акцій, у результаті чого предмет застави, а саме пакет акцій, що дорівнює 100% статутного капіталу Товариства відповідача-2 зменшився до 9,25% частки статутного капіталу, відтак розмір додатково випущених акцій, які не були передані в заставу, складає - 4900 штук.

Отже, передані в заставу за договором застави цінних паперів від 13.09.2012р., укладеним між позивачем та відповідачем-1, 450 акцій на момент укладення спірного договору застави становили 90% частки в статутному капіталі ПрАТ «Термолайф», а внаслідок прийняття 04.09.2015р. рішення загальними зборами акціонерів ПрАТ «Термолайф» про збільшення статутного капіталу, становлять лише 8,33% частки в статутному капіталі ПрАТ «Термолайф».

Тобто, як зазначає позивач, з урахуванням змісту пп.5) та 6) ч. 1 ст. 2 Законом України «Про акціонерні товариства» в заставу було передано контрольний пакет акцій, а внаслідок прийняття рішення акціонерів від 04.09.2015р. дані акції перестали бути значним пакетом акцій, що свідчить про порушення прав позивача внаслідок прийняття рішення від 04.09.2015р. загальних зборів акціонерів ПрАТ «Термолайф» про збільшення статутного капіталу.

П.3.1.1 договору застави передбачено, що у випадку, якщо після набуття чинності договором застави емітентом буде проведено додаткову емісію пайових цінних паперів, які є предметом застави за договором застави, з моменту набуття заставодавцем права власності на пайові ЦП емітента додаткової емісії, всі такі пайові ЦП стають предметом застави за договором застави.

Крім того, позивач вказує на те, що за умовами п.4.4.11 договору застави, заставодавець зобов'язався з метою недопущення знецінення пакету пайових цінних паперів, переданого в заставу за цим договором, зміни розміру дольової участі заставодавця в статутному капіталі емітента, голосувати пайовими ЦП за проведення додаткової емісії пайових ЦП емітента, ліквідацію або реорганізацію емітента, лише за попередньо отриманою письмовою згодою заставодержателя (позивача).

З огляду на викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить зобов'язати акціонера приватного акціонерного товариства «Термолайф» передати в заставу позивачу пакет акцій приватного акціонерного товариства «Термолайф» у розмірі 4860 штук, шляхом укладення з ПАТ «СБЕРБАНК» додаткової угоди до договору застави цінних паперів від 13.09.2012р., укладеного між ПАТ «СБЕРБАНК» та ТОВ «МЕНЕДЖМЕНТ ЛОГІСТИК КОМПАНІ».

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 заперечує проти позовних вимог та вказує на те, що права позивача, як заставодержателя за договором застави, не було порушено, а ототожнення позивачем предмету застави із часткою в статутному капіталі ПрАТ «Термолайф» є необґрунтованим, оскільки: по-перше, по договору застави від 13.09.2012 предметом застави є саме цінні папери, а не корпоративні права акціонерів товариства; по-друге, пакет пайових цінних паперів, про ризик знецінення якого зазначено в пункті 4.4.11. договору, розглядається як сумарна кількість акцій (кількість штук акцій), переданих в заставу (450 штук акцій за договором застави), із визначеною в договорі вартістю. Досліджуючи дотримання умов пункту 4.4.11 договору застави, під час розгляду справи № 922/864/16, суд дійшов висновку про недоведеність твердження про зміну розміру дольової участі заставодавця в статутному капіталі товариства як однієї із підстав необхідності попереднього отримання згоди заставодержателя.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правилами статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 584 Цивільного кодексу України визначено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Згідно зі ст. 582 Цивільного кодексу України, оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Правилами статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Ціна в договорі відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до умов ст. 12 Закону України «Про заставу», у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства.

Із зазначених вище норм чинного законодавства слідує, що ціна договору застави або ж ціна предмета застави є його істотною умовою.

Згідно з п.3.2. договору застави цінних паперів від 13.09.2012, за взаємною згодою сторін загальна заставна вартість предмета застави складає 0,9 гривень.

Проте, звертаючись з позовом про зобов'язання акціонера передати в заставу пакет акцій у розмірі 4860 штук, шляхом укладення додаткової угоди до спірного договору застави цінних паперів, позивачем не визначено істотної умови - загальної заставної вартості предмета застави, яка, в свою чергу, може бути визначена виключно сторонами договору застави та виключно за їх взаємною згодою.

Крім того, нормами статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Проте, позивачем не надано суду доказів порушення відповідачем-1 умов спірного договору застави цінних паперів. Зокрема, рішенням господарського суду Харківської області від 11.05.2016р. у справі №922/864/16, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р., у задоволенні позовних вимог ПАТ «СБЕРБАНК» про визнання недійсним та скасування рішення від 04.09.2015р. загальних зборів акціонерів ПрАТ «Термолайф» про збільшення статутного капіталу відмовлено у повному обсязі, та встановлено, що рішення загальних зборів акціонерів відповідача жодним чином не порушує законних прав та інтересів позивача, як заставодержателя, оскільки заставне майно змін не зазнавало, а позивачем не доведено суду, яким чином відбулось знецінення предмету застави.

Згідно частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Тож, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) можна дійти висновку про те, що в разі ухилення від укладення договору, обов'язковість укладення чого визначена нормами закону, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 10.10.2012 р. № 6-110цс12 та в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для врахування судом.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов'язок відповідача-1 укласти додаткову угоду до договору застави цінних паперів, укладеного 13.09.2012р. між позивачем та відповідачем-1.

Також суд вважає необґрунтованими та безпідставними вимоги до відповідача-2 та відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо ПрАТ «Термолайф», оскільки права, що посвідчуються акціями, та обов'язки ПрАТ «Термолайф», які з ними кореспондують, не є такими, що пов'язані з особою акціонера, і зміна власника акції не спричиняє зміни обов'язків ПрАТ «Термолайф» перед акціонерами та умов їх виконання. Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.2016р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин».

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та є такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 05.09.2016р.

Суддя А.І. Привалов