РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016Справа №904/6161/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

до 1. Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпровській області

2. Державної казначейської служби України

про стягнення 23 877,90 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Волошин С.О. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1. Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпровській області та 2. Державної казначейської служби України про стягнення збитків в сумі 23 877,90 грн.

Ухвалою від 27.07.2016р. Господарського суду Дніпропетровської області на підставі ст.ст.16, 17 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 08.08.2016р. Господарським судом міста Києва порушено провадження по справі №904/6161/16 та призначено її розгляд на 29.08.2016р.

Представником позивача 19.08.2016р. через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

У судове засідання 29.08.2016р. позивач не з'явився, представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідач 1 у судове засідання 29.08.2016р. також не з'явився, представника не направив, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, однак, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору.

Представник відповідача 2 у судову засіданні подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду, а також надав усні пояснення по суті спору, відповідно до змісту яких проти задоволення позову заперечував.

Незважаючи на те, що позивач та відповідач 1 в процесі розгляду справи 29.08.2016р. так і не скористались правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 29.08.2016р. року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 02.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросінтез» до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення 45 773, 88 грн.: стягнуто з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросінтез» 32 964,62 грн. основного боргу, 2898,08 грн. пені, 2124,65 грн. інфляційних втрат, 340,29 грн. 3% річних, 744,62 грн. штрафу, 457,62 грн. витрат по сплаті державного мита, 118 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

22.06.2009р. на виконання означеного судового рішення видано наказ.

Ухвалою від 17.04.2013р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 замінено позивача у справі (стягувача у виконавчому провадженні) з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросінтез» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС».

За твердженнями позивача, рішення від 02.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 боржником у добровільному порядку виконано не було.

Згідно постанови від 07.07.2014р. державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпровській області Кравченко Євгеном Сергійовичем на підставі наказу від 22.06.2009р. по справі №20/156-09 відкрито виконавче провадження №43880815. Визначено боржнику строк для самостійного виконання судового рішення до 14.07.2014р.

Докази самостійного виконання боржником рішення суду у строк, що наведений у постанові про відкриття виконавчого провадження в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст. 32 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт.

З матеріалів справи вбачається, що постановою від 14.11.2014р. державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпровській області Кравченко Євгена Сергійовича на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, а саме наказ (дублікат) від 22.06.2009р. Господарскього суду Дніпропетровської області повернуто стягувачу.

Ухвалою від 14.04.2015р. Господарського суду Дніпропетровської області визнано недійсною постанову від 14.11.2014р. державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення наказу (дублікату наказу) стягувачу та визнано незаконною бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо примусового виконання наказу (дублікату наказу) Господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2009р. по справі №20/156-09.

Одночасно, у грудні 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в якій просило:

1. Поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» строк для подання скарги на бездіяльність відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09;

2. Прийняти скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»» на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09 до розгляду;

3. Задовольнити скаргу Товарисвта з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09;

4. Визнати дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу від 16.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09, котрі виразились у не поновлені виконавчого провадження №43880815 щодо виконання наказу від 22.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 на підставі ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», протиправними, передчасними та незаконними;

5. Зобов'язати Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області відновити виконавче провадження №43880815 щодо виконання наказу від 22.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 20/156-09;

6. Зобов'язати Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області своєчасно, належно та в повному обсязі виконувати та дотримуватись положень чинного законодавства України щодо примусового виконання наказу (дублікату) від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09;

7. Зобов'язати Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області належно та в повному обсязі виконати наказ (дублікат) від 22.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09.

Ухвалою від 23.11.2015р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» відмовлено.

Постановою від 29.12.2015р. Дніпропетровського апеляційного Господарського суду ухвалу від 23.11.2015р. Господарського суду Дніпропетровської області скасовано. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) Господарського суду Дніпропетровської області по справі 20/156-09 від 22.06.2009 р. задоволено частково: визнано незаконними дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 20/156-09 від 22.06.2009 р., котрі виразились у не поновлені виконавчого провадження №43880815 на підставі ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов'язано Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області відновити виконавче провадження №43880815 щодо виконання наказу від 22.06.2009 р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 20/156-09. В задоволені решти скарги відмовлено.

Постановою від 22.06.2016р. державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Саламахою Д.І. було відновлено виконавче провадження №43880815.

02.06.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області зі скаргою на дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, у якій скаржник просив: поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» строк для подання скарги на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09 від 16.06.2009р.; прийняти скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09 до розгляду; задовольнити скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09; визнати дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09, котрі виразились у не поновлені виконавчого провадження №43880815 на підставі ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», протиправними, передчасними та незаконними; зобов'язати Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області відновити виконавче провадження №43880815 щодо виконання наказу від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09; зобов'язати Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області своєчасно, належно та в повному обсязі виконувати та дотримуватись положень чинного законодавства України щодо примусового виконання наказу (дублікату) від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09.

Ухвалою від 07.07.2016р. скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено частково: визнано дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під час виконання наказу (дублікату) від 16.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №14/161-09, котрі виразились у не поновлені виконавчого провадження №43880815 на підставі ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», протиправними, передчасними та незаконними. В задоволенні решти скарги відмовлено.

З огляду на наведені вище обставини, у зв'язку з неналежним виконанням Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області своїх обов'язків щодо вчинення дій стосовно примусового виконання наказу від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення збитків в розмірі 23 877,90 грн., що складаються з 3% річних в сумі 2388,75 грн. та інфляційних втрат в розмірі 21 489,15 грн., які нараховані за період з 15.07.2014р. по 19.07.2016р.

При цьому, як зазначив позивач, у зв'язку з бездіяльністю відповідача 1 заборгованість згідно наказу від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 не погашена, при майновій можливості у боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, а тому позивач є кредитором відповідача щодо нарахування та отримання сум 3% річних та інфляційних втрат, в якості понесених втрат (збитків) та існування шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій відповідача 1.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

За приписами частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є: факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди; причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

На момент розгляду господарським судом даного спору, факт неправомірності дій (бездіяльності) відповідача-1 під час виконання наказу від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09 встановлено ухвалами від 29.12.2015р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду та від 07.07.2016р. Господарського суду Дніпропетровської області.

Посилаючись на наявність шкоди та її розмір, позивач зазначав про те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні, в строки при виконанні вказівок закону на вчинення ряду виконавчих дій, позивачем грошових коштів у виконавчому провадженні №43880815 з примусового виконання наказу від 22.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області по справі №20/156-09, у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відповідача 1.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що формулювання ст.625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012р. і від 24.10.2011р. Верховного Суду України по справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

При цьому, суд зауважує, що п.3 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Правову позицію суду стосовно того, що за своєю правовою природою нарахування, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України є особливим заходом відповідальності, який застосовується саме до боржника та мають компенсаційних характер також наведено у постанові від 25.06.2014р. Верховного Суду України по справі №6-25цс14 та постановах від 28.02.2013р., від 21.04.2011р., від 18.06.2014р. Вищого господарського суду України по справах №14/094-12 й №37/403, №910/21089/13.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно з п. 7.1. Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку, боржником, у розумінні ст. 609, 625 Цивільного кодексу України, є Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2, з якого рішенням від 02.06.2009р. Господарського суду Дніпропетровської області у справі №20/156-09 стягнуто грошові кошти, а кредитором (стягувачем) є Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС». При цьому, боржником судове рішення виконано не було, грошові кошти не сплачено.

З огляду на викладене, саме Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в зв'язку з користуванням утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Таким чином, позивач визначивши шкоду, яка, на думку останнього, завдана бездіяльністю Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпровській області, як інфляційні втрати та 3% річних, розраховані від суми заборгованості Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2, фактично не довів розміру шкоди, оскільки відповідно до норми ст.625 Цивільного кодексу України такі нарахування та втрати підлягають відшкодуванню саме боржником.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

05.09.2016.

Суддя Спичак О.М.