ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2016 р. Справа № 911/1639/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства «АБ ПЛЮС»

до Дочірнього підприємства «РІТЕЙЛ ІСТ»

про стягнення 12104,43 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 30.12.2015 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 25.12.2015 р.).

Обставини справи:

Приватне підприємство «АБ ПЛЮС» (далі ПП «АБ ПЛЮС», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Дочірнього підприємства «РІТЕЙЛ ІСТ» (далі ДП «РІТЕЙЛ ІСТ», відповідач) про стягнення 12104,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобовязань щодо здійснення розрахунку з позивачем за поставлений товар відповідно до договору поставки від 01.02.2014 р. № РІ023590, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 5951,02 грн. основного боргу, 3895,77 грн. пені, 222,71 грн. 3% річних, 2043,93 грн. інфляційних втрат, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору та 300,00 грн. витрат, повязаних з отриманням довідки з банку про надходження коштів від відповідача позивачеві.

Розгляд справи відкладався.

06.06.2016 р. до господарського суду Київської області від відповідача було подано відзив б/н від 06.06.2016 р. (вх. № 11871/16 від 06.06.2016 р.) на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, зазначаючи про те, що позивачем за договором поставки від 01.02.2014 р. № РІ023590 було поставлено відповідачеві товару на суму 139662,97 грн., відповідачем було здійснено оплати на суму 144658,21 грн., повернуто товару на суму 5041,17 грн., повернуто помилково перерахованих коштів на суму 10037,01 грн. Таким чином, відповідач перед позивачем за вказаним договором розрахувався у повному обсязі.

Крім того, відповідач наголошував на тому, що позивачем не надано доказів прострочення грошового зобовязання відповідачем та доказів початку перебігу строку, коли зобовязання мало бути виконане, а тому, на переконання ДП «РІТЕЙЛ ІСТ», підстави для нарахування та стягнення з відповідача санкцій також відсутні.

У судовому засіданні 06.06.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримувала; представник відповідача щодо позовних вимог заперечувала та зазначала про необхідність проведення з позивачем звіряння розрахунків за весь період дії договору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.06.2016 р. сторони було зобовязано звірити взаєморозрахунки за договором поставки від 01.02.2014 р. № РІ023590 за весь час дії договору станом на час розгляду справи і надати господарському суду відповідний акт звірки, підписаний уповноваженими представниками сторін; організацію проведення звірки взаєморозрахунків і підписання акта покладено на позивача; у разі ухилення відповідача від проведення звірки взаєморозрахунків зобов'язано позивача надати господарському суду докази вручення (надіслання) акта звірки відповідачу.

02.07.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подано клопотання б/н, б/д (вх. № 13687/16 від 02.07.2016 р.) про відкладення розгляду справи.

04.07.2016 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подано клопотання б/н від 04.07.2016 р. (вх. № 13739/16 від 04.07.2016 р.) про продовження строку розгляду справи на 15 днів в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, яке було задоволено ухвалою суду від 04.07.2016 р.

07.07.2016 р. до господарського суду Київської області від позивача засобами електронного звязку надійшло пояснення № 80 від 06.07.2016 р. (вх. № 14123/16 від 07.07.2016 р.), за змістом якого позивач зазначає, що на виконання умов укладеного між сторонами договору, в період з 05.03.2015 р. по 12.03.2015 р., позивач поставив на адресу відповідача товар за чотирма видатковими накладними, за якими відповідачем було здійснено часткову оплату (шляхом зарахування позивачем частини сплачених 01.07.2015 р. коштів в сумі 4663,71 грн. за накладною № 3/48962 від 05.03.2015 р.), а також повернуто товар на суму 90,00 грн. за видатковою накладною № 3/49537 від 12.03.2015 р. Оскільки за накладними № 3/48956 від 05.03.2015 р. та № 3/49536 від 12.03.2015 р. оплат (зарахувань коштів) не здійснювалось, то загальна сума заборгованості за вказаними чотирма накладними і складає заявлену до стягнення суму основного боргу, а саме 5951,02 грн. Також до пояснень додано докази направлення позивачем відповідачеві акту звірки взаєморозрахунків на виконання вимог ухвали суду.

14.07.2016 р. до господарського суду Київської області від позивача вказане вище пояснення № 80 від 06.07.2016 р. (вх. № 14597/16 від 14.07.2016 р.) надійшло поштою.

25.07.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подане клопотання б/н, б/д (вх. № 15339/16 від 25.07.2016 р.) про долучення до матеріалів справи акту звіряння взаєморозрахунків, складеного відповідачем, за яким заборгованість ДП «РІТЕЙЛ ІСТ» перед ПП «АБ ПЛЮС» є відсутньою, а також копій видаткових накладних за весь період поставок за договором та оригіналів платіжних доручень на підтвердження здійснення відповідачем оплат товару, що поставлявся позивачем на підставі договору від 01.02.2014 р. № РІ023590.

02.08.2016 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подане клопотання б/н від 02.08.2016 р. (вх. № 15960/16 від 02.08.2016 р.) про долучення до матеріалів справи копій видаткових накладних за весь період поставок за договором, копії довідки ПАТ «АктаБанк» про закриття рахунку позивача, а також копії останньої банківської виписки ПАТ «АктаБанк».

У судовому засіданні 02.08.2016 р. представник позивача зазначила про те, що представниками сторін знайдено ймовірні розбіжності в актах звіряння розрахунків сторін, у звязку з чим у засіданні суду оголошувалася перерва тривалістю 30 хвилин для зясування учасниками процесу зазначених обставин.

Представник позивача, після перерви у судовому засіданні 02.08.2016 р., зазначила про те, що спірна сума боргу за договором була перерахована відповідачем 26.08.2014 р. на рахунок позивача в ПАТ «АктаБанк», який був закритий 11.08.2014 р. Оскільки відповідач здійснював сплату за договором в цілому, а не за конкретними накладними, позивач здійснював зарахування коштів, що надходили від відповідача, на погашення заборгованості в хронологічній послідовності. Відтак, оскільки зарахування коштів у спірній сумі на рахунок позивача не відбулося, не погашеною залишилася заборгованість за останніми чотирма накладними, зазначеними у позові.

Представник відповідача наголошувала на тому, що перерахування коштів здійснювалося відповідачем за реквізитами позивача, зазначеними у договорі, а відтак вини відповідача у неотриманні позивачем коштів немає.

У судовому засіданні 02.08.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.02.2014 р. між Приватним підприємством АБ ПЛЮС (постачальник) та Дочірнім підприємством РІТЕЙЛ ІСТ (покупець) було укладено договір поставки № РІ023590, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобовязується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар, оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації.

Водночас, 01.02.2014 р. сторонами було укладено Протокол розбіжностей № 1 до договору № РІ023590 від 01.02.2014 р.

Згідно з пунктом 7.1 договору, в узгодженій сторонами редакції протоколу розбіжностей до нього, покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних.

Оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника не пізніше 21 (двадцяти одного) календарного дня після дати прийому товару на склад покупця (п. 7.9 договору в редакції протоколу розбіжностей).

Як зазначає позивач, згідно з умовами договору в період з 05 березня 2015 року по 12 березня 2015 року він поставив відповідачу товар за видатковими накладними № 3/48956 від 05.03.2015 р. на суму 678,68 грн., № 3/48962 від 05.03.2015 р. на суму 5045,18 грн., № 3/49536 від 12.03.2015 р. на суму 675,65 грн., № 3/49537 від 12.03.2015 р. на суму 4305,22 грн., копії яких долучені до матеріалів справи, оригінали оглянуті судом.

Видаткові накладні належним чином підписані сторонами та скріплені відбитками печаток. Факт здійснення зазначених вище поставок сторонами у справі не заперечується.

За видатковою накладною № 3/49537 від 12.03.2015 р. на суму 4305,22 грн. був складений акт претензій від 13.03.2015 р., згідно з яким постачальникові було повернуто покупцем товар на суму 90,00 грн.

Зазначений факт сторонами у справі не заперечується.

Як зазначає позивач, за вказаними чотирма видатковими накладними відповідачем було здійснено часткову оплату: 1) шляхом зарахування позивачем частини сплачених 01.07.2015 р. коштів в сумі 4663,71 грн. за накладною № 3/48962 від 05.03.2015 р., а також 2) внаслідок повернення товару на суму 90,00 грн. за видатковою накладною № 3/49537 від 12.03.2015 р.

Оскільки за накладними № 3/48956 від 05.03.2015 р. та № 3/49536 від 12.03.2015 р. оплат (зарахувань коштів) не здійснювалось, то загальна сума заборгованості за вказаними чотирма накладними складає 5951,02 грн., у звязку з чим ПП «АБ ПЛЮС» і звернулось з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи та наданих представниками сторін пояснень слідує, що спір у даній справі виник внаслідок того, що відповідач здійснював оплату товару, що отримувався ним від позивача, з призначенням у платіжних дорученнях (оригінали яких долучені до матеріалів справи) «…зг дог № РІ023590 від 01.02.2014 р….», без зазначення конкретної накладної, за якою здійснюється оплата.

Слід зазначити, що відповідно до приписів п. 3.8 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 21.01.2004 р. № 22, реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно з частиною 5 статті 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», платіжні інструменти (платіжні доручення, платіжні вимоги, вимоги-доручення) мають бути оформлені належним чином і містити інформацію про їх емітента, платіжну систему, в якій вони використовуються, правові підстави здійснення розрахункової операції і, як правило, держателя платіжного інструмента та отримувача коштів, дату валютування, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення банком розрахункової операції, що цілком відповідають інструкціям власника рахунку або іншого передбаченого законодавством ініціатора розрахункової операції.

Питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду, в якому надані послуги чи товар, має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів згідно з положенням договору; якщо відповідні застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості, в тому числі, що підлягає стягненню на підставі судових рішень, платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої (заборгованості), що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

З огляду на наведене, позивач має право спрямувати на погашення боргу, який виник раніше, кошти, які сплачуються без чіткої вказівки на призначення платежу.

Відповідач, на підтвердження здійснення ним сплати спірної суми надав суду оригінал платіжного доручення № 100598650 від 26.08.2014 р. про перерахування з рахунку ДП «РІТЕЙЛ ІСТ» на рахунок ПП «АБ ПЛЮС» 5571 в ПАТ «АктаБанк» 5951,01 грн. з призначенням платежу «Оплата за ТНС зг. дог. РІ0235910 від 01.02.2014 р…..».

Між тим, з наданих позивачем до матеріалів справи акту звірки взаєморозрахунків та довідки ПАТ «АктаБанк» про закриття 11.08.2014 р. рахунків ПП «АБ ПЛЮС», зокрема, рахунку 5571, слідує, що кошти у вказаній сумі на розрахунковий рахунок позивача не надійшли внаслідок закриття вказаного рахунку.

Слід зазначити, що рахунок ПП «АБ ПЛЮС» 5571 в ПАТ «АктаБанк» зазначений в укладеному сторонами договорі в реквізитах постачальника.

Водночас, судом враховано, що умовами договору не встановлено порядку повідомлення постачальником покупця про зміну реквізитів для оплати.

Натомість, пунктом 7.11 договору в редакції протоколу розбіжностей прямо передбачено, що зобовязання покупця по оплаті товару рахуються виконаними після зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відтак, судом встановлений той факт, що відповідачем не виконані зобовязання з оплати товару на спірну суму основного боргу, оскільки кошти на рахунок позивача не надходили.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності у даному випадку підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 5951,02 грн. основного боргу.

Окрім суми основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 3895,77 грн. пені, 222,71 грн. 3% річних та 2043,93 грн. інфляційних втрат.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 7.9 та п. 8.11 договору в редакції протоколу розбіжностей до договору, за кожний випадок прострочення оплати поставленого товару відповідно до договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення.

Поряд з цим, частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів законодавства правовими наслідками порушення грошового зобов'язання є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, наповнення доказової бази у господарській справі покладається на сторони, а відповідні обставини мають доводитися належними та допустимими доказами в розумінні приписів статей 32-34 ГПК України.

З огляду на викладене вище, враховуючи обставини даної справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено у даному випадку моменту прострочення відповідачем оплати чотирьох видаткових накладних, за якими було здійснено поставку товару у березні 2015 року та які позивачем були вказані при зазначенні підстав для звернення з даним позовом до суду.

Відтак, підстави для задоволення судом вимог позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат у даному випадку є відсутніми.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ПП «АБ ПЛЮС» у даній справі.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити таке.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, позивач у прохальній частині позову просив суд покласти на відповідача витрати в сумі 300,00 грн. за отримання банківських довідок щодо надходження коштів від відповідача.

На підтвердження понесення вказаних витрат позивачем додано копію меморіального ордеру № PROM3B8AMZ від 13.04.2016 р. на суму 200,00 грн., у призначенні платежу якого вказано «Комісія за надання справки, згідно тарифів банку, без ПДВ», а також копію меморіального ордеру № 1 від 13.04.2016 р. на суму 100,00 грн., у призначенні платежу якого вказано «За послуги з розрахунково-касового обслуговування, без ПДВ».

Таким чином, позивачем не надано належних доказів того, що вказані кошти в сумі 300,00 грн. були сплачені у звязку з розглядом господарським судом Київської області даної справи № 911/1639/16, тобто повязані з її розглядом.

Відтак, підстави вважати зазначену суму такою, що належить до інших витрат в розумінні наведених вище приписів ст. 44 ГПК України, є відсутніми, у звязку з чим відсутні і підстави для їх покладення на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства РІТЕЙЛ ІСТ (08205, Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченка, будинок 16, кімната 5, код 38903507) на користь Приватного підприємства АБ ПЛЮС (84311, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Анатоія Соловяненка, будинок 2А, код 25101110) 5951 (пять тисяч девятсот пятдесят одну) грн. 02 коп. основного боргу та 677 (шістсот сімдесят сім) грн. 48 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 08.08.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна