КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2016 р. Справа№ 910/6191/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін

від позивача: Єршова С.В. - представник за дов. №14-108 від 18.04.2014 року;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року

у справі № 910/6191/16 (суддя: Мандриченко О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 4 678 281,98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 4 293 077,38 грн інфляційних втрат, 385 204,60 грн 3% відсотків річних, 884,37 грн пені, а також 70 174,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконані належним чином умови договору 6№ 2010-09-06/10-42-Р від 29.01.2010 року з оплати природного газу та послуг з його транспортування, з ресурсу 2009 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» та Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №894 від 08.08.2011 року.

Крім того, скаржник вказав на недотримання механізму списання заборгованості, встановленого порядком списання заборгованості за природний газ та електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №894 від 08.08.2011 року, як на підставу нарахування 3 % річних і інфляційних втрат.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до провадження.

Відповідно до протоколу про автоматичні зміни складу колегії суддів від 15.08.2016 року, у зв'язку з перебуванням суддів Гончарова С.А., Гаврилюка О.М., у відпустці, визначено новий склад суду, головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Федорчук Р.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 року прийнято до провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/6191/16 у новому складі колегії суддів: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Федорчук Р.В., Майданевич А.Г.

У судовому засіданні 16.08.2016 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представники відповідача у судове засідання 16.08.2016 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 08.07.2016 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 102 ГПК України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) 29.01.2010 року було укладено договір № 2010-09-06/10-42-Р поставки природного газу (далі - договір), за умовами якого постачальник передає покупцеві у 2010 році у власність імпортований природний газ з ресурсу 2009 року (далі - газ), в обсязі до 18,0 млн. куб. метрів, для подальшої реалізації промисловим споживачам та газорозподільним підприємствам (додаток № 3 до договору), далі - споживачам, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 4.1. договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м. природного газу у 2009 році становить 2 014,25 грн без урахування податку на додану вартість (ПДВ), збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів та транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того ПДВ - 20% - 402,85 грн, ціна газу разом з ПДВ- 2 417,10 грн.

Згідно п. 5.1. договору розрахунки за газ здійснюються покупцем грошовими коштами у гривнях шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягу газу, що передається, протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати підписання зазначеного у пункті 3.4. акту приймання - передачі газу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору, протягом 2010 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 5 619 491,53 грн, що підтверджується актами прийому-передачі газу за вказаний період.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі №910/5770/13 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5 619 491,53 грн заборгованості, 650708,47 грн інфляційних нарахувань, 505 894,63 грн 3% річних. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 року у справі № 910/5770/13 змінено в частині стягнення інфляційних втрат. Стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 612 055,72 грн інфляційних нарахувань та 68 427,72 грн судового збору за подачу позовної заяви. В іншій частині рішення залишено без змін.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Так, спірні відносини виникли між сторонами як підприємствами паливно-енергетичного комплексу України, які врегульовані відповідними нормами чинного законодавства.

04.06.2011 року набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" № 3319-VI від 12.05.2011 року.

Дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що судом першої інстанції було неправомірно застосовано до даних правовідносин положення Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» та Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №894 від 08.08.2011 року.

Згідно з пунктом 2.2 статті 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 01.01.1997 року по 01.01.2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положеннями ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК "Газ України" перед НАК "Нафтогаз України", яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК "Газ України", заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

З огляду на викладене, як правильно встановлено судом першої інстанції, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що положення п. 2.1 Закону носить імперативний характер, що передбачає обов'язок суб'єктів, визначених у ст. 1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2. ст.2 Закону на "підприємства, визначені у статті 1 цього Закону", означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

А тому, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій визначених п.2.2 Закону не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури визначений у ст. 1 Закону зобов'язаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за зазначеним Законом відповідач мав право списати заборгованість штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість, спожитий у період з 01.01.1997 року до 01.01.2011 року.

Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" втратив чинність 30.06.2012 року.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у період з січня по грудень 2010 року, після втрати Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" позбавляє відповідача права на списання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З позовної заяви вбачається, що позивач має намір після закінчення строку дії Закону, стягнути на свою користь інфляційні втрати та 3% річних.

Враховуючи, що списання визначене положенням ст. 2 Закону носить імперативний характер і не обмежено періодом нарахування інфляційних та 3% річних, а виключно періодом виникнення заборгованості, позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу (аналогічна позиція міститься в постановах Вищого господарського суду України від 25.05.2016 року у справі № 10/6858/13, від 18.05.2016 року у справі 910/9899/13, від 29.03.2016 року у справі № 910/6416/13).

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника на недотримання механізму списання заборгованості, встановленого порядком списання заборгованості за природний газ та електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №894 від 08.08.2011 року, як на підставу нарахування 3 % річних і інфляційних втрат.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" був прийнятий з метою вирішення проблеми боргів, що накопичилися між підприємствами паливно-енергетичного комплексу та поліпшення фінансово-економічного стану в паливно-енергетичному секторі економіки, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 385 204,60 грн та інфляційних втрат у розмірі 4 293 077,38 грн задоволенню не підлягають.

Щодо спливу строку позовної давності про яку зазначив відповідач, Київський апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість позовна давність застосуванню не підлягає.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського міста Києва від 07.06.2016 року у справі №910/6191/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі №910/6191/16- залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6191/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук