РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2016Справа №910/13449/16

За позовом Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Воловецької селищної ради Закарпатської області

до Приватного підприємця ОСОБА_1

про стягнення 115 233, 64 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від прокуратури: не з'явились;

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Мукачівська місцева прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Воловецької селищної ради Закарпатської області (далі-позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_1 (далі-відповідач) про стягнення 115 233, 64 грн., у тому числі: основний борг - 73 828, 24 грн., інфляційні втрати - 20 524, 85 грн., три відсотки річних - 2 724, 49 грн., пеня - 18 156, 06 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про пайову участь у створенні і розвитку інфраструктури селища Воловець № 3 від 04.08.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.08.2016 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

15.08.2016 через відділ автоматизованого документообігу суду від Воловецької селищної ради Закарпатської області надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі та клопотання про розгляд справи без участі представника.

Розгляд справи відкладався згідно п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У дане судове засідання представники прокуратури та позивача вдруге не з'явились, причин неявки суду не повідомили, однак про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвал суду.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Суд відзначає, що відповідач повідомлявся ухвалами суду про дату, час та місце розгляду даної судової справи, проте відзиву на позовну заяву відповідачем не подано, у судове засідання представників не направлено.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, що місцезнаходженням Приватного підприємця ОСОБА_1 є: 02140, АДРЕСА_1.

Ухвали Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 та від 15.08.2016 судом направлено на зазначену у витязі адресу відповідача, однак поштові повідомлення про вручення або конверти з ухвалами суду від 26.07.2016 та від 15.08.2016 до суду не повернулися.

Так, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Приймаючи до уваги, що представники сторін були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників сторін не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих прокурором та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.09.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.08.2014 між Приватним підприємцем ОСОБА_1 (далі - інвестор) та Воловецькою селищною радою Закарпатської області укладено договір № 3 про пайову участь у створенні і розвитку інфраструктури селища Воловець, умовами якого передбачено, що інвестор зобов'язується взяти пайову участь у фінансуванні розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Воловець на загальну суму 78 828, 24 грн., що складає 4 % кошторисної вартості будівництва без врахування витрат на придбання земельної ділянки, а Воловецька селищна рада - використати вказані кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури у смт. Воловець.

Відповідно до розділу 2 договору, інвестор зобов'язаний перерахувати кошти у сумі 78 828, 24 грн. на рахунок Воловецької селищної ради, щоквартально в таких сумах:

Вересень 2014 року - 19 707, 00 грн.;

Грудень 2014 року - 19 707, 00 грн.;

Березень 2014 року - 19 707, 00 грн.;

Червень 2015 року - 19 707, 00 грн.

Згідно п. 1 розділу 3 договору, Воловецька селищна рада надає інвестору погодження на оформлення права власності на збудований ним об'єкт при відсутності інших, передбачених чинним законодавством, заперечуючи обставин.

Пунктом 2 розділу 4 договору передбачено, що у разі прострочення платежу інвестор сплачує Воловецькій селищній раді пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від встановленої частини платежу за кожну добу прострочення.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повної сплати встановленого розміру пайової участі (п. 1 розділу 6 договору).

Як зазначає прокурор, за умовами договору відповідач зобов'язаний був перерахувати кошти у розмірі 78 828, 24 грн. на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Воловець.

Проте, відповідач свої зобов'язання по вказаному вище договору виконав не у повному обсязі, зокрема 26.09.2015 сплачено на рахунок Воловецької селищної ради лише 5 000, 00 грн., у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 73 824, 24 грн.

Так, Воловецька селищна рада неодноразово зверталася до відповідача з вимогою погасити заборгованість, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Воловецької селищної ради, що підтверджується відповідними листами та копіями фіскальних чеків від 12.02.2016, від 07.07.2015, від 07.09.2015 (наявні у матеріалах справи).

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо сплати коштів розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Воловець, зокрема погашення заборгованості у розмірі 73 824, 24 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 2 724, 49 грн. - 3 % річних, 20 524, 85 грн. - інфляційних втрат та 18 156, 06 грн. - пені.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1-3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Частиною 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше, ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. (ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що за умовами договору № 3 про пайову участь у створенні і розвитку інфраструктури селища Воловець від 04.08.2014, відповідач зобов'язаний був щоквартально здійснювати перерахунок грошових коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Воловець, в таких сумах: вересень 2014 року - 19 707, 00 грн.; грудень 2014 року - 19 707, 00 грн.; березень 2014 року - 19 707, 00 грн.; червень 2015 року - 19 707, 00 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач грошові кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт. Воловець у повному обсязі не перерахував, доказів зворотного суду не надав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 73 828, 24 грн.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору № 3 про пайову участь у створенні і розвитку інфраструктури селища Воловець від 04.08.2014, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 73 828, 24 грн. основної заборгованості.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 18 156, 06 грн. - пені, 2 724, 49 грн. - 3 % річних та 20 524, 85 грн. - інфляційних втрат.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий прокурором розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов'язання та відповідно у розмірі нарахування пені.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені у розмірі 8 747, 98 грн., що розрахована з відповідних дат виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки внесення коштів погоджено сторонами частинами, а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню частково.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 724, 49 грн. - 3 % річних, 20 524, 85 грн. - інфляційних втрат, суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що в останніх також допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов'язання, проте суму нарахування штрафних санкцій вирахувано правильно.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором № 3 про пайову участь у створенні і розвитку інфраструктури селища Воловець від 04.08.2014, з нього, в силу положень ст.ст. 611, 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача 20 524, 85 грн. - інфляційних втрат та 2 724, 49 грн. - 3 % річних.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Воловецької селищної ради Закарпатської області задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_1 (02140, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Воловецької селищної ради Закарпатської області (89100, Закарпатська обл., смт. Воловець, вул. Пушкіна, буд. 7, ідентифікаційний код - 04350240, рахунок № 0089, код платежу 24170000, МФО 812016, ОКПО (код одержувача) 37958089, банк одержувача: ГУ ДКСУ в Закарпатській області, одержувач місцевий бюджет смт. Воловець, назва рахунку «Надходження коштів пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту») 73 828 (сімдесят три тисячі вісімсот двадцять вісім) грн. 24 коп. - основного боргу, 8 747 (вісім тисяч сімсот сорок сім) грн. 98 коп. - пені, 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 49 коп. - 3% річних, 20 524 (двадцять тисяч п'ятсот двадцять чотири) грн. 85 коп. - інфляційних втрат та 1 587 (одну тисячу п'ятсот вісімдесят сім) грн. 38 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 06.09.2016.

Суддя Бондарчук В.В.