ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.08.2016 Справа № 920/632/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/632/16

за позовом - Заступника керівника Сумської місцевої прокуратури, м. Суми,

до відповідачів - 1) Сумської міської ради, м. Суми,

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Суми

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту та зобов'язання повернути земельну ділянку,

за участю представників:

позивача - Васяновича М.Ф. за посвідченням № 035854 від 30.09.2015,

відповідачів - 1) Ромась І.М. за довіреністю № 1652/03.02.02.17 від 01.07.2016,

2) не з'явився.

Суть спору: прокурор у своїй позовній заяві просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради № 3029-МР від 30.01.2014 року «Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» в частині надання в користування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки на праві особистого строкового сервітуту під розміщення пересувної тимчасової споруди (літнього майданчика); визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розташування тимчасової споруди в м. Суми № 018/14 від 27.05.2014 року, укладений між відповідачами; зобов'язати відповідача-2 повернути земельну ділянку площею 422,00 кв.м. (нормативна-грошова оцінка земельної ділянки 937793,72 грн.) за адресою: АДРЕСА_2, яка надана йому в користування на підставі договору № 018/14 від 27.05.2014 року про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, шляхом підписання акту прийому-передачі; стягнути з відповідачів на користь Прокуратури Сумської області витрати по сплаті судового збору в сумі 16822,90 грн.

Відповідач-1 відзив на позов не подав.

Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву зазначає, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню з огляду на те, що 28.04.2016 року він звернувся з заявою до Сумської міської ради з метою припинення спірного договору особистого строкового сервітуту та повернення земельної ділянки вільної від тимчасових споруд, про що додав фотоматеріали. Відповідач-2 вважає, що ця заява підтверджує відсутність предмету спору, тому що всі умови щодо припинення спірного договору було виконано. Всі тимчасові споруди були демонтовані та земельна ділянка була вільна від будь-яких забудов, заборгованість по договору відсутня. На підставі викладеного відповідач-2 просить суд припинити провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Статтею 121 Конституції України визначено, що прокуратура становить єдину систему, на яку покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, передбачених законом.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист них інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Статтею 12 Земельного кодексу України, пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельної ділянки виключно відповідно до закону та у порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охорони держави.

Статтею 29 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону земель», спеціально уповноваженими центральними органами виконавчої влади в галузі охорони земель є:

- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин;

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища;

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища;

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із забезпечення нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України, статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пункту 1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 за № 459/2011 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин), державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється Державною інспекцією сільського господарства України як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Разом з тим, відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право звертатися до суду лише з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Таким чином, прокурор здійснює представництво інтересів держави та набуває у вказаній справі статусу позивача, у зв'язку з тим, що порушення закону допущені відповідачем-1, який відповідно до закону наділений правом розпоряджатися землею, через незаконну передачу у користування земельної ділянки, порушуються права територіальної громади, проте орган місцевого самоврядування, який є її представником, не може бути визначений позивачем, оскільки сам допустив порушення, тому позов пред'явлений Сумською місцевою прокуратурою.

Рішенням відповідача-1 № 3029-МР від 30.01.2014 «Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту» надано дозвіл відповідачу-2 на розміщення тимчасової споруди (літнього майданчика) для здійснення підприємницької діяльності на 5 років.

У подальшому 27.05.2014 року між відповідачами укладено договір № 018/14 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми (надалі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору, предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений на території м. Суми, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності пересувна тимчасова споруда (літній майданчик) площею 422,00 кв.м.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що об'єктом особистого строкового сервітуту є територія (об'єкт благоустрою) в м. Суми, пров. Чугуївський, 1 площею 422 кв.м, розміщення та межі якої зазначено в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка є невід'ємним додатком до договору.

Згідно з пунктом 3.1 договору, за користування особистим строковим сервітутом сервітуарій сплачує власнику 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка на 2014 рік становить 1147,85 гри. за 1 кв. м., тобто вартість земельної ділянки на 2014 рік складає - 484392,70 грн. (1147,85 х 422).

Згідно пункту 3.2 договору, визначення розміру плати за кожен наступний календарний рік здійснюється відповідачем-2 самостійно на підставі даних витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на відповідний календарний рік та встановленого в договорі річного розміру плати за користування особистим строковим сервітутом.

Згідно інформації Управління Держгеокадастру у Сумському районі Сумської області (а.с. 24) нормативна-грошова оцінка земельної ділянки за адресою: м. Суми, пров. Чугуївський, 1, яка надана в користування відповідачу-2, на 2016 рік становить - 2222,26 грн. за 1 кв. м. Тобто, станом на 2016 рік вартість спірної земельної ділянки площею 422 кв. м. становить -937793,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищевказане рішення відповідача-1 в частині надання відповідачу-2 дозволу на розміщення пересувної тимчасової споруди (літній майданчик) для здійснення підприємницької діяльності прийняте з порушенням вимог законодавства, договір не відповідає вимогам законодавства, а земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Суми.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що ним передбачено передачу земельної ділянки комунальної власності у користування на певний строк за плату, при цьому відповідачем-1 передано відповідачеві-2 саме земельну ділянку, а не «об'єкт благоустрою» чи «територію».

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

У відповідності до статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до об'єктів благоустрою населених пунктів належать парки, рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики.

З вищезазначених пунктів 1.1, 1.2, 3.1, 3.2 договору, що передбачають надання у користування території (частини земельної поверхні) у користування в межах, визначених технічною документацією із землеустрою та за плату, що визначається за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, вбачається, що мова йде про передачу у користування за договором саме земельної ділянки.

Згідно із частиною першою статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Земельним кодексом України передбачено наступні правові форми передачі земель у користування, зокрема: на підставі договорів оренди; на підставі договорів земельного сервітуту.

Зі змісту оскаржуваного рішення відповідача-1 та договору, укладеного між відповідачами вбачається, що органом місцевого самоврядування для передачі у користування земельної ділянки комунальної власності обрано саме земельний сервітут (про це свідчить назва договору, найменування сторін, назва об'єкта і предмета договору).

Разом з тим, рішення відповідача-1 та укладений між відповідачами договір суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Види права земельного сервітуту обумовлено статтею 99 Земельного кодексу України. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту.

Статтею 401 Цивільного кодексу України унормовано, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (стаття 404 Цивільного кодексу України).

У розумінні приписів наведених норм потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, а також якщо вона є власником (володільцем) сусідньої (суміжної) земельної ділянки.

В даному випадку потреби відповідача-2, а саме: розміщення пересувної тимчасової споруди (літній майданчик) для здійснення підприємницької діяльності могли бути задоволені в інший спосіб, аніж встановлення сервітуту, а саме шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 93 Земельного кодексу України, засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, є правом оренди земельної ділянки.

Стаття 116 зазначеного Кодексу передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Згідно частини першої зазначеної правової норми, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У свою чергу, надання земельних ділянок на підставі земельного сервітуту проведення аукціону не вимагає.

При передачі земельної ділянки площею 422,00 кв. м. відповідачеві-2 для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності відповідачеві-1 необхідно було провести земельні торги відповідно до вимог Земельного кодексу України, але зазначені торги відповідачем-1 проведені не були.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами частини першої статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктом 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до пункту 2 згаданої постанови, судам необхідно враховувати, що згідно статей 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також моральним засадам суспільства.

Рішення відповідача-1 № 3029-МР від 30.01.2014 «Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту» в частині надання в користування відповідачеві-2 земельної ділянки на праві особистого строкового сервітуту, а також договір від 27.05.2014 № 018/14, укладений між відповідачами, суперечать вимогам актів цивільного законодавства, а саме вищенаведеним положенням Цивільного та Земельного кодексів, що передбачають умови та порядок встановлення земельних сервітутів.

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає визнанню незаконним і скасуванню, договір - визнанню недійсним, а земельна ділянка має бути повернута територіальній громаді м. Суми в особі відповідача-1.

Правова позиція з питань надання земельних ділянок державної та комунальної власності на підставі земельних сервітутів, яка є аналогічною спірним правовідносинам, що є предметом даного позову, міститься у постанові Вищого господарського суду України від 10.12.2015 у справі № 920/251/15.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Господарський суд тричі (ухвалами від 24.06.2016 року, від 04.07.2016 року, від 15.08.2016 року у даній справі) зобов'язував відповідача-1 (Сумську міську раду) надати суду відзив на позовну заяву з правовим обгрунтуванням своєї позиції у даній справі, але відповідач-1 проігнорував вимоги суду, ухилившись від надання суду відзиву на позовну заяву з правовим обгрунтуванням своєї позиції у даній справі, що, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України, не позбавляє суд права розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Правова позиція відповідача-2 у його відзиві на позов щодо відсутності предмету спору у зв'язку з тим, що він 29.04.2016 року подав заяву міському голові м. Суми Лисенку О.М. з проханням припинити дію спірного договору з 28.04.2016 року, є хибною, оскільки подання відповідачем-2 вищезгаданої заяви не впливає на наявність спору у даній справі, так як предметом спору у даній справі не є дострокове припинення дії договору. У той же час відповідач-2 не висловив у відзиві на позов своєї правової позиції щодо предмету спору (щодо оспорюваного позивачем рішення відповідача-1, щодо недійсності оспорюваного договору з моменту його укладення), не надав суду доказів звільнення земельної ділянки від тимчасових споруд.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 16822,90 грн. покладаються повністю на відповідача-1, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Зважаючи на усе вищевикладене, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Сумської міської ради (40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2, ідентифікаційний код 23823253) № 3029-МР від 30.01.2014 року «Про передачу у користування земельних ділянок на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» в частині надання в користування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) земельної ділянки на праві особистого строкового сервітуту під розміщення пересувної тимчасової споруди (літнього майданчика).

3. Визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми № 018/14 від 27.05.2014 року, укладений між Сумською міською радою (40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2, ідентифікаційний код 23823253) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

4. Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути земельну ділянку площею 422,00 га (нормативна грошова оцінка земельної ділянки 937793,72) за адресою: пров. Чугуївський, буд 1, м Суми, яка надана йому в користування на підставі договору № 018/14 від 27.05.2014 року про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, територіальній громаді м. Суми в особі Сумської міської ради.

Стягувач - Сумська міська рада (40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2, ідентифікаційний код 23823253).

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 79; отримувач - Прокуратура Сумської області, код 03527891, р/р 2983, МФО 820172, Державна казначейська служба України м. Київ) витрати по сплаті судового збору в сумі 16822,90 грн.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 31.08.2016.

Суддя П.І. Левченко