ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.09.16р. Справа № 904/3719/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДОЛФІ-УКРАЇНА", м. Дніпро

до Відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю фірми "СТАРА АПТЕКА", м. Суми

Відповідача-2: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпро

про стягнення 47 188,37 грн. за договором поставки

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Гриценко І.О.

Представники:

від позивача: Деюн В.В. представник - дов. № 01/05 від 01.05.2016р.

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача:-2: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДОЛФІ-УКРАЇНА" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "СТАРА АПТЕКА" та до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог) 48 188,37 грн., яка складається з 42 196,18 грн. - основного боргу, 5 063,88 грн. - пені та 928,31 грн. - інфляційних втрат за договором поставки №16/с від 20.04.2015 р., договором поруки б/н від 09.03.2016 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2016 р. розгляд справи було відкладено на 11.07.2016р.

У зв'язку з перебуванням судді Соловйової А.Є. у відпустці, автоматизованою системою діловодства спеціалізованого суду, згідно з розпорядженням № 487 від 11.07.2016р. справу передано для розгляду судді Назаренко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2016р. справу 904/3719/16 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 08.08.2016р.

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач -1 у судове засідання не з'явився, 27.05.2016р. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дана справа не підлягає розгляду господарським судом Дніпропетровської області, оскільки згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців місцезнаходженням відповідача -1 є АДРЕСА_2.

Договір поруки від 09.03.2016р. укладено без мети створення правових наслідків, зумовлених правочином, для підсудності спору, а не з метою забезпечення виконання зобов'язань за основним договором.

Зазначений договір встановлює для боржника, ТОВ Фірми «Стара аптека» ряд обов'язків та обмежень (без згоди на те та повідомлення про їх наявність самого боржника). Серед яких: п. 5. Боржник, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, повинен негайно повідомити про це поручителя; п. 6. Після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідач-1 зазначає, що формально зі змісту вищезазначеного договору поруки вбачається, що другий відповідач є лише особою, яка зобов'язана здійснити певні дії на користь позивача у випадку порушення першим відповідачем своїх зобов'язань за договором № 16/с від 20.04.2015р., а безпосередньо господарський спір виник між позивачем та першим відповідачем.

Договір поруки від 09.03.2016р. за своєю правовою природою є похідним від договору № 16/с від 20.04.2015р., у зв'язку з чим, його виконання має бути здійснено в порядку визначеному основним зобов'язанням.

Відповідач-2 в судове засідання свого представника не направив, відзив на позов не надав.

Суд вважає, що відповідачі -1 та -2 про розгляд справи в господарському суді були повідомлені належним чином на підставі наступного.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.(п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р.).

Так, ухвалу про прийняття справи № 904/3719/16 до свого провадження від 14.07.2016р. відповідач-1 отримав 20.07.2016р., відповідач-2 отримав 20.07.2016р., про що свідчать поштові повідомлення № 291 та №055 (а.с. 115,116).

Відповідно до приписів ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Отже, приймаючи до уваги, що відповідачі-1 та -2 знали про наявність в господарському суді справи, вони не були позбавлені можливості після отримання ухвали про порушення провадження у справі з'ясувати як в телефонному режимі, так і на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень про стан розгляду справи та надати свої заперечення на позов та докази в їх обґрунтування.

Також в ухвалі, яка була отримана відповідачем, зазначено, що інформацію про дату та час розгляду справи можна отримати за електронною адресою суду: http://dp.arbitr.gov.ua/sud5005/spisok/csz/.

Всупереч цьому, відповідачі не скористалися належними їм процесуальними правами та не вжили заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України, за відсутності представників відповідачів, оскільки про час та місце розгляду справи останні повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 08.08.2016р. розгляд справи відкладено на 06.09.2016р.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу сторонами не подавалось.

У судовому засіданні 06.09.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

встановив:

20.04.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОЛФІ-УКРАЇНА» (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «СТАРА АПТЕКА» (далі - відповідач-1, покупець) укладений договір поставки № 16/С (надалі-Договір), відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставляти непродовольчі товари (надалі товар) відповідно до поданого покупцем замовлення, а покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість (п. 1.1. Договору).

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що предметом договору є товари, що визначені у відповідних супровідних документах (видаткових накладних, товарно-транспортних накладних тощо), які є невід'ємною частиною цього договору.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної накладної, яка засвідчує момент передачі товару, якщо інший порядок переходу права власності на товар від постачальника до покупця не визначений сторонами (п. 1.3. Договору).

У відповідності до п. 1.6. Договору загальна ціна договору складає загальну суму всіх поставок за цим договором.

Відповідно до п. 4.1. Договору ціна на кожне найменування товару за цим Договором визначається виходячи з відпускних цін встановлених постачальником на момент отримання заявки покупця та вважається остаточно узгодженою в розмірі вказаному у документах, що підтверджуються передачу товару (видаткові, товарно-транспортні накладні).

Пунктом 4.2. договору встановлено, що розрахунки за кожну поставку товару здійснюються в національній валюті України (гривнях) в безготівковому порядку шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно до п. 4.4. Договору покупець сплачує 100% вартості кожної партії товару протягом 30 календарних днів з моменту його отримання. Факт отримання товару підтверджується (видатковою, товарно-транспортною накладною) підписаною сторонами.

Відповідно п. 6.1 Договору, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на те сторонами і діє до 31 грудня 2015 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором, в тому числі і щодо нарахування неустойки за цим Договором. Сторони домовилися, що у випадку, якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку дії даного Договору, не повідомить другу сторону про припинення його умов (розірвання), Договір вважається автоматично пролонгованим на наступний рік на тих же умовах.

На виконання умов Договору позивач передав, а покупець прийняв у власність товар на загальну суму 50 696,18 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с. 20-47).

Відповідач-1 в порушення приписів п. 4.4. Договору свої зобов'язання по повній та своєчасній оплаті здійснив частково, оплативши на користь позивача товар за спірними поставками на загальну суму 8 500,00 грн., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 42 196,18 грн.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд прийшов до висновку про часткове задоволення спору на підставі наступного.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, а саме цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини, що склалися між сторонами, є правовідносинами поставки, які регулюються нормами законодавства про поставку товару в тому числі параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Взаємовідносини, що склалися між сторонами у справі суд кваліфікує як взаємовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Доказів погашення заборгованості, на момент розгляду спору, не надано, доводи Позивача, належними та допустимими доказами не спростовано, у зв'язку з чим сума основного боргу заявлена Позивачем у розмірі 42 169,18 грн. є обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи та підлягає до стягнення.

Крім основного боргу Позивач просить стягнути пеню у сумі 5 063,88 грн. за період з 05.11.2015р. по 22.04.2016р. та інфляційні втрати - 928,31 грн. за період з грудня 2015р. по березень 2016р.

Відповідно до п. 5.1. Договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

За умовами п. 5.4 Договору якщо заборгованість покупця перед постачальником триває більше 2-х місяців покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. При цьому нарахування пені за цим пунктом Договору починається від самого першого дня прострочення покупця перед постачальником. Сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання припиняється через рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Положеннями ст. 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу п.1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Перевіривши розрахунок, наданий позивачем, судом встановлено, що пеня нарахована не вірно та її сума за період прострочення з 05.11.2015р. по 22.04.2016р., що підлягає до стягнення становить 5 038,15 грн.

В частині стягнення пені у сумі 25,73 грн. слід відмовити.

В силу п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При перевірці розрахунку інфляційних втрат позивача суд враховує приписи Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Так, п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

З врахуванням викладеного, інфляційні втрати, що підлягають до стягнення за період з грудня 2015р. по березень 2016р., становлять 445,58 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у сумі 482,73 грн. слід відмовити.

Крім того, в забезпечення належного виконання зобов'язань відповідача-1 за договором поставки № 16/С від 20.04.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „ДОЛФІ-УКРАЇНА" (далі - кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - поручитель, відповідач -2) укладений договір поруки від 09.03.2016р. (надалі - Договір поруки).

Відповідно до цього Договору поручитель поручається перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «СТАРА АПТЕКА» (далі - боржник) свого обов'язку за договором поставки № 16/С, укладеного між кредитором та боржником 20.04.2015р. (п. 1 Договору поруки).

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно Договору поставки у сумі, що дорівнює 1 000 грн. 00 коп. (п. 2 Договору поруки).

Згідно п. 3 Договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Але у будь якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов'язання, зазначеного в п. 2 цього Договору.

Відповідно п. 8 Договору поруки даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повного виконання зобов'язань за договором поставки, вказаному в пункті 1 даного договору, або до настання одного з випадків, передбачених п. 7 даного договору.

На час розгляду справи доказів погашення заборгованості відповідачем-2 перед позивачем не надано.

В силу вимог ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За нормами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За встановлених обставин, відповідачі не виконали свої договірні зобов'язання, чим порушили умови укладених із позивачем договору поставки й договору поруки та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з солідарним стягнення з відповідачів -1 та -2 на користь позивача 1 000,00 грн. заборгованості та з стягненням з відповідача-1 на користь позивача 41 196,18 грн. основного боргу, 5 038,15 грн. пені та 445,58 грн. інфляційних втрат.

В решті позову слід відмовити.

Щодо заперечень відповідача -1 відносно створення позивачем штучної альтернативної підсудності суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення заборгованості за поставлений позивачем товар. У позовній заяві зазначено, що місцезнаходженням відповідача-1, вимоги до якого випливають з договору поставки є: АДРЕСА_2, а місцезнаходженням відповідача-2, вимоги до якого випливають з договору поруки, є: АДРЕСА_1.

Згідно з ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить господарський суд захистити його порушене право шляхом солідарного стягнення з відповідачів -1 та -2 заборгованості за договором поставки у сумі 1 000,00 грн., укладеним між позивачем і відповідачем-1, з врахуванням договору поруки, укладеного між позивачем і відповідачем-2, в якому останній виступає поручителем.

Таким чином, відповідач-2 визначений позивачем в якості співвідповідача у даній справі у зв'язку з тим, що між ним та позивачем укладено договір поруки.

Згідно з ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.3 ст.15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, керуючись правилом альтернативної підсудності, позивач на власний вибір подав позовну заяву до господарського суду за місцезнаходженням відповідача-2 (поручителя), тобто до господарського суду Дніпропетровської області.

Суд зазначає, що справа може бути направлена за підсудністю після порушення провадження у справі лише у тому випадку, якщо в момент відкриття провадження справа не була підсудна даному суду, проте, суд про це не знав і не міг знати, тобто лише у результаті помилкового відкриття провадження по справі з порушенням правил підсудності справа підлягає передачі за належною підсудністю.

Даний спір пов'язаний з виконанням різних за своєю правовою природою господарських договорів, укладених між позивачем та відповідачами (з кожним з них окремо). При цьому, позовні вимоги до відповідача-2, які виникли з договору поруки, мають похідний характер від основних позовних вимог до відповідача-1, які виникли з договору поставки.

Однак, приписами Господарського процесуального кодексу України встановлені єдині правила визначення підсудності тієї чи іншої господарської справи, тому суд, розглядаючи справу, має право оцінювати та визначати дотримання або недотримання цих правил позивачем.

Чинним процесуальним законодавством України не передбачено поділу альтернативної підсудності господарських справ на штучну та природну (дійсну), а також не передбачено можливість незастосування судом альтернативної підсудності в залежності від того, мають позовні вимоги до декількох відповідачів основний чи похідний характер, або чи є вони (вимоги) взаємопов'язаними.

Суд також враховує, що у передбаченому ст.16 ГПК України вичерпному переліку господарських справ, які підлягають розгляду за правилом виключної підсудності, відсутні вказівки щодо обов'язковості визначення підсудності за вимогами до того відповідача, які випливають з основного зобов'язання.

Наявні заперечення відповідача-1 щодо територіальної підсудності справи ґрунтуються виключно на вибірковому довільному тлумаченні змісту ст.15 ГПК України.

Крім того, чинне процесуальне законодавство не наділяє господарський суд правом виключати з господарського процесу одного з відповідачів як неналежного чи помилково зазначеного позивачем у поданій позовній заяві.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 01.12.2015р. по справі № 904/6602/15 (а.с. 128-129).

Щодо вимог позивача покласти судовий збір на відповідача -1, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволення позову - на відповідача, при відмові в позові - на позивача, при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами п.4.1 Постанови пленуму ВГСУ від 21 лютого 2013 року No 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" встановлено, що у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи викладене, та приймаючи до уваги, що, як відповідач-1, так і відповідач -2 не виконали своїх обов'язків за договорами по сплаті боргу, вимоги позивача відносно відповідача-1 та відповідача -2 задоволено частково, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на відповідачів -1 та -2 по 50 % судового збору на кожного.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 45, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СТАРА АПТЕКА» (40030, Сумська область, м. Суми, вул. Дзержинського, буд 28-А, ) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Долфі-Україна" (49130, м. Дніпропетровськ, вул. Березинська, б. 24-А, ) 1 000 грн. 00 коп. (одну тисячу грн. 00 коп.) заборгованості, про що видати наказ.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СТАРА АПТЕКА» (40030, Сумська область, м. Суми, вул.. Дзержинського, буд 28-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Долфі-Україна" (49130, м. Дніпропетровськ, вул. Березинська, б. 24-А, ) 41 196 грн. 18 коп. (сорок одна тисяча сто дев'яносто шість грн. 18 коп.) заборгованості, 5 038 грн. 15 коп. (п'ять тисяч тридцять вісім грн. 15 коп.) пені, 445 грн. 58 коп. (чотириста сорок п'ять грн. 58 коп.) інфляційних втрат, про що видати наказ.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СТАРА АПТЕКА» (40030, Сумська область, м. Суми, вул. Дзержинського, буд 28-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Долфі-Україна" (49130, м. Дніпропетровськ, вул. Березинська, б. 24-А, ) 681 грн. 76 коп. (шістсот вісімдесят одна грн. 76 коп.) витрат по сплаті судового збору, про що видати наказ.

Стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Долфі-Україна" (49130, м. Дніпропетровськ, вул. Березинська, б. 24-А, ) 681 грн. 76 коп. (шістсот вісімдесят одна грн. 76 коп.) витрат по сплаті судового збору, про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення, оформленого

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України,

- 07.09.2016р.

Суддя Н.Г. Назаренко