РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року Справа № 902/336/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Коломис В.В. , суддя Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник Овчинников Д.В.

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на рішення господарського суду Вінницької області від 04.07.16р. у справі № 902/336/16 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 14777 грн.

ВСТАНОВИВ:

Автоматизованою системою документообігу суду на підставі розпорядження в. о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 25.08.2016 року у справі № 902/336/16 проведено автоматичну зміну складу колегії суддів у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Крейбух О.Г. та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Мамченко Ю.А., суддя Коломис В.В., що стверджується протоколом зміни складу колегії суддів від 25.08.2016 року.

Рішенням господарського суду Вінницької області у справі №902/336/16 від 04.07.16р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем не обґрунтовано безпідставності набутого майна - грошових коштів у сумі 14777грн. Навпаки, наявність укладеного договору, перерахування позивачем суми грошових коштів на підставі укладеного договору, підтвердження банком, який обслуговує відповідача про надходження грошових коштів на рахунок останнього, свідчить про реальність правочину.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 04.07.16р. у справі 902/336/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що при винесені оскаржуваного рішення господарський суд Вінницької області не повно дослідив обставини справи, а відтак проігнорував висновки Пленуму Вищого господарського суду України, що викладені в Постанові від 23.03.2012 №6 «Про судове рішення» (далі - Постанова).

Так, пунктом 2 Постанови встановлено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

При цьому господарський суд Вінницької області неповно з'ясувавши всі обставини справи, не описав в мотивувальній частині рішення обставини виконання чи невиконання правочину Відповідачем. Більше того суд формально відмовив в задоволенні позову посилаючись на те, що зазначення в платіжному дорученні підстави оплати є достатнім доказом вважати, що правочин було укладено, та за ним відбувались взаємовідносини.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 04.07.16р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 21 грудня 2012 року між Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" та фізичною особою - підприємцем (ФОП) ОСОБА_3 укладено договір № 484/1795 про технічне обслуговування та ремонту транспортних засобів.

Відповідно до п.1.1. договору Виконавець бере на себе зобов'язання надати Замовнику послуги з технічного обслуговування та/або ремонту транспортних засобів чи його складових частин, а Замовник зобов'язується прийняти дані послуги та оплатити їх вартість в порядку та строки передбачені умовами договору.

Пунктом 1.2. договору встановлено перелік транспортних, які підлягають технічному обслуговуванню та ремонту наведений у додатку № 1 до даного договору, який є невід»ємною частиною даного договору.

Між сторонами було погоджено, що вартість послуг погоджується сторонами у кожному окремому випадку і вказується в нарядах замовленнях. Загальна орієнтовна вартість послуг, що надаються за цим договором становить 24000,00 грн., в тому числі ПДВ - 4000, грн.. В кожному окремому наряді замовленні також зазначається вартість запасних частин та витратних матеріалів ( п.п. 2.1, 2.2., 2.3. договору).

З пояснень позивача, суд встановив, що платіжним дорученням № 404111 від 08.11.2013 року, останній перерахував на користь відповідача оплати за договором у розмірі 14777,00 грн.

Позивач вважає, що до вказаних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України, згідно з ч. 1 якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Такий висновок позивача є помилковим з огляду на наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до п. п. 2, 3 ст. 180 ГК України істотними умовами договору є предмет, ціна та строк дії договору, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з п. 8 ст. 181 ГК України у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції з'ясовано, що позивач до істотних умов відносить відсутність нарядів-замовлень на виконання послуг як підставу для перерахування грошових коштів.

Із таким твердженням колегія суддів не погоджується, оскільки наряди-замовлення укладаються на виконання укладеного договору, та є підставою для визначення вартості послуг у кожному окремому випадку, а також для відображення вартості запасних частин та витратних матеріалів (п.п.2.1, 2.3 Договору). При цьому орієнтовна вартість послуг, що надаються за цим договором - 24000грн. (п.2.2 Договору).

Відтак наявність чи відсутність наряду-замовлення пов'язується із наявністю чи відсутністю наданої послуги за укладеним договором.

Суд апеляційної інстанції з'ясував, що позивач на протязі дії укладеного договору (з 21.12.12р. по 31.12.13р.) не звертався до відповідача за отриманням послуг з технічного обслуговування та/або ремонту транспортних засобів чи його складових частин.

Незважаючи на відсутність замовлень на отримання послуги, відкритих нарядів- замовлень, акту прийому-передачі транспортного засобу, акту прийму-передачі наданих послуг, позивач 08.11.13р. перерахував із свого розрахункового рахунку на розрахунковий рахунок підприємця грошові кошти у сумі 14777грн.00коп. платіжним дорученням №404111 із вказанням у графі "Призначення платежу" за що: "Оплата за автотехобслуговування зг. дог. № 484 від 21.12.2012 Без ПДВ Кошти підприємства".

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як зазначав суд вище у цій постанові, в платіжному дорученні, наданого позивачем, у розділі призначення платежу міститься: "Оплата за автотехобслуговування згідно договору №484 від 21.12.2012 року".

Тобто позивач добровільно, із власної волі, на підставі правової підстави - договору №484 від 21.12.2012 року, перерахував грошові кошти контрагенту за договором на загальну суму 14777,00грн., що крім того підтверджується відповідною банківською випискою, яка наявна в матеріалах справи.

Зазначені обставини виключають можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання цього договору сторонами.

Тобто, неможливим є заперечення факту укладення між сторонами договору, який до того ж недійсним визнаний не був, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки у спірних правовідносинах відповідач набув майно (кошти) за наявності достатньої правової підстави.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти позивачу.

За таких обставин місцевий господарський суд прийшов до висновку, з яким погоджується і Рівненський апеляційний господарський суд, про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

Доводи представника позивача, що оплата проведена не на підставі укладеного договору, оскільки не співпадає його номер із номером договору, зазначеного у платіжному дорученні, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони є формальними та необґрунтованими. Адже номер договору починається із цифр 484, а через косу риску добавлено додатковий номер-1795. У платіжному дорученні від 08.11.13р. також зазначається номер договору 484. При цьому найменування платника та отримувача грошових коштів, їх банківські реквізити співпадають із аналогічними відомостями, які сторонами відображені у договорі.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 04 липня 2016 року у справі №902/336/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №902/336/16 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Мамченко Ю.А.