УХВАЛА

29.08.2016Справа № 910/23692/13

За скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоленд»

До Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

Про розірвання договору № 17 від 05.10.2012, повернення приміщення та

стягнення 105 361,37 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Максимова Ю.І. - по дов. № б/н від 16.08.2016

від відповідача ОСОБА_4 - по дов. № 1049 від 01.09.2015

від ВДВС не з'явився

СУТЬ СПОРУ :

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2014 у справі № 910/23692/13 позовні вимоги задоволено повністю та

Розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 17 від 05.10.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоленд» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2.

Зобов'язано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Автоленд» за актом приймання-передачі нежитлове приміщення загальною площею 198,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (1-й поверх).

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоленд» 100 000,00 грн. основного боргу, 4 351,37 грн. пені, 1 010,14 грн. - 3% річних, 4 401,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду № 910/23692/13 від 28.02.2014 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2014 у справі № 910/23692/13 повернуто без розгляду.

07.05.2014 у зв'язку з набранням рішенням законної сили Господарським судом міста Києві було видано відповідні накази.

12.07.2016 відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, відповідно до якої просить

- визнати дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва незаконними;

- визнати недійсною постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ВП № 49340698 від 30.06.2016 про накладення арешту на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення - 11 093,09 грн.;

- визнати недійсною постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення виконавчого збору з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в розмірі 10 976, 27 грн.;

- визнати недійсною постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в розмірі 116, 82 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/23692/13 від 15.07.2016 розгляд скарги призначено на 18.08.2016.

Скаржник в судовому засіданні 15.07.2016 вимоги скарги підтримав повністю.

Позивач в судовому засіданні 15.07.2016 не підтвердив факт добровільного виконання скаржником рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/23692/13 від 18.08.2016, у зв'язку з нез'явленням в засідання суду представника ВДВС та невиконання скаржником та органом ДВС вимог суду викладених в ухвалі від 15.07.2016, розгляд скарги було відкладено на 29.08.2016.

Скаржником 26.08.2016 до відділу діловодства суду подано пояснення.

Подільський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва в судове засідання представника не направив, вимог ухвал суду від 15.07.2016 та від 18.08.2016 не виконав, письмові пояснення не надав.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників скаржника та позивача, Господарський суд міста Києва встановив:

Згідно ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Частиною 1 п. 1 статті 19 Закону визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно ст. 3 Закону примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема судових наказів.

Матеріали справи свідчать, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоленд» 12.11.2015 звернулось до Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва по справі № 910/23692/13 від 07.05.2014 про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоленд» 100 000,00 грн. основного боргу, 4 351,37 грн. пені, 1 010,14 грн. - 3% річних, 4 401,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

18.11.2015 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Поділського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову ВП № 49340698 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/23692/13 від 07.05.2014 про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоленд» 100 000,00 грн. основного боргу, 4 351,37 грн. пені, 1 010,14 грн. - 3% річних, 4 401,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

В постанові ВП № 49340698 від 18.11.2015 боржнику було надано строк для добровільного виконання рішення суду - до 25.11.2015.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Скаржник зазначає, що всупереч вимогам закону він отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 49340698 від 18.11.2015 лише 27.12.2015, яка була надіслана йому простою кореспонденцією.

Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва не спростовано зазначені твердження скаржника.

Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій № 68 від 29.12.2015 (на суму 100 000,00 грн.), № 65 від 29.12.2015 (на суму 4 351,37 грн.), № 66 від 29.12.2015 (на суму 1 010,14 грн.), № 67 від 29.12.2015 (на суму 4 401,23 грн.) вбачається, що відповідачем на рахунок ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві сплачено борг згідно рішення Господарського суду міста Києва № 910/23692/13 від 23.01.2014 в повному обсязі.

Як свідчать матеріали справи скаржник 12.01.2016 звернувся до ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві із заявою (зареєстрована останнім за вх. № 212) про фактичне виконання рішення в повному обсязі, надавши документальне підтвердження виконання рішення суду.

Проте, 30.06.2016 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва № 910/23692/13 від 07.05.20145 винесено наступні постанови за ВП № 49340698:

про стягнення виконавчого збору в розмірі 10 976,27 грн.;

про стягнення з боржника витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій в розмірі 116,82 грн.;

про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми звернення стягнення 11 093,09 грн.;

про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

Скаржник в обґрунтування скарги посилається на те, що отримавши 27.12.2015 постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.11.2015 відповідач виконав рішення суду в добровільному порядку 29.12.2015, а тому постанови від 30.06.2016 про стягнення виконавчого збору, про стягнення з боржника витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесено неправомірно та з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

В постанові ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення з боржника витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій зазначено, що на проведення виконавчих дій витрачено кошти у розмірі 116,82 грн.

Згідно з п. 3.7.1. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Також статтею 28 Закону визначено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

В постанові ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення виконавчого збору зазначено, що вона винесена у зв'язку з тим, що боржник у запропонований йому для самостійного виконання строк рішення не виконав.

Однак, судом встановлено, що постанову про відкриття виконавчого провадження надіслано боржнику після встановленого строку для добровільного виконання рішення суду, чим позбавлено боржника права на можливість виконання рішення в добровільному порядку у встановлений державним виконавцем строк.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив самостійне погашення заборгованості в повному обсязі про що було повідомлено ВДВС Поділського РУЮ у м. Києві шляхом подачі останньому відповідної заяви.

Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 57 Закону постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

В постанові ВП № 49340698 від 30.06.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження зазначено, що вона винесена у зв'язку з тим, що рішення боржником у самостійному порядку не виконано, виконавчий збір та витрати не сплачено.

Однак, це не відповідає дійсності, оскільки на момент винесення спірної постанови від 30.06.2016 у органу ДВС були наявні докази про сплату боргу в добровільному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем сплачено борг позивачу в добровільному порядку та відсутня вина у порушені строків виконання рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Подільський районний ВДВС міста Києва належних та допустимих доказів які б спростували обставини зазначені скаржником та встановлені судом, не подано.

З огляду на викладене суд приходить до висновку що дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва щодо винесення постанов ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення з боржника витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, про стягнення з боржника виконавчого збору та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є неправомірними, а постанови підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України (зі змінами та доповненнями), за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи викладене господарський суд вважає, що скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва задовольнити повністю.

2. Визнати дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва незаконними.

3. Визнати недійсною постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ВП № 49340698 від 30.06.2016 про накладення арешту на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення - 11 093,09 грн.

4. Визнати недійсною постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення виконавчого збору з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в розмірі 10 976, 27 грн.

5. Визнати недійсною постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ВП № 49340698 від 30.06.2016 про стягнення витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій з боржника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в розмірі 116, 82 грн.

СуддяВ.В.Сівакова