ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 р. Справа № 918/529/16

Господарський суд Рівненської області у складі суду: суддя Романюк Р.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голденкерн"

до Фермерського господарства ім. Шевченка

про стягнення коштів

та за зустрічним позовом Фермерського господарства ім. Шевченка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голденкерн"

про визнання недійсними пункту 3.1. та пункту 3.4. Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18 квітня 2013 року

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 22.06.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність від 01.08.2016 року).

У судових засіданнях 20 липня 2016 року, 02 серпня 2016 року та 01 вересня 2016 року оголошувались перерви.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" звернулося до господарського суду з позовом до Фермерського господарства ім. Шевченка про стягнення 643 684 грн. 37 коп. заборгованості, 20 360 грн. 34 коп. 3 % річних та 17 424 грн. 76 коп. пені.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що на підставі Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18.04.2013р., надав посівний матеріал, вартість якого останнім не сплачена, а вирощену з нього продукцію передано лише на суму 70 684 грн. 12 коп., а тому заборгованість, 3 % річних та нараховану пеню просить суд стягнути з відповідача у примусовому порядку.

Разом з тим, 05.07.2016 року до господарського суду Рівненської області від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій Товариство, просить суд забезпечити позов, шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно Фермерського господарства ім. Шевченка (), а також на грошові кошти, що знаходяться на розрахункових рахунках Фермерського господарства ім. Шевченка () у межах розміру суми позовних вимог.

Статтею 66 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обовязковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами необхідності вжиття заходів до забезпечення предявленого ним позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог, у звязку з чим в її задоволенні суд відмовляє.

20.07.2016 р. Фермерське господарство ім. Шевченка подало зустрічний позов, в якому просить визнати недійсними п. 3.1. та п. 3.4. Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18.04.2013 року.

В обґрунтування вимог викладених в зустрічній позовній заяві, Фермерське господарство ім. Шевченка зазначає, що умови договору про передачу насіння як товарного кредиту (п. 3.1. цього договору), оплату вартості насіння (п. 3.4. договору) суперечать предмету цього договору, оскільки предметом договору є вирощування переданого замовником виконавцю насіння на землях виконавця та передачу врожаю замовнику. На думку останнього між сторонами укладено договір підряду, різновидністю якого є договір про надання послуг, та в підрядника (виконавця) не виникло обов'язку по сплаті вартості насіннєвого матеріалу, а тому просить суд визнати недійсними пункти 3.1. та 3.4. Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18.04.2013 року.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 20.07.2016 р. прийнято зустрічний позов Фермерського господарства ім. Шевченка про визнання недійсним пункту 3.1. Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18 квітня 2013 року та визнання недійсним пункту 3.4. Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18 квітня 2013 року для спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" до Фермерського господарства ім. Шевченка про стягнення коштів.

02.08.2016 року від позивача - ТзОВ "Голденкерн" до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, відповідно до якої останнє просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити повністю в задоволенні зустрічного позову Фермерського господарства ім. Шевченка до ТзОВ "Голденкерн" про визнання недійсним п. 3.1. та п. 3.4. Договору № 5/2013 від 18.04.2013 року.

01.09.2016 року до суду від Фермерського господарства ім. Шевченка надійшла заява, відповідно до якої останнє просить суд застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог частині стягнення пені.

В судовому засіданні 01.09.2016 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, з підстав зазначених в позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві на зустрічний позов.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві та підтримав зустрічні позовні вимоги, з підстав зазначених в позові та з урахуванням наданих суду пояснень.

Дослідивши зібрані у справі докази та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" (далі - Замовник) та Фермерським господарством ім. Шевченка (далі - Виконавець) був укладений Договір № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції (далі - Договір), за умовами якого, з урахуванням додатку № 1 від 18.04.2013 року до договору на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції № 5/2013 від 18.04.2013 р., Виконавець зобов'язується виконати роботи з вирощування врожаю насіння голозерного гарбуза сорту Gleisdorfer (надалі "гарбуз") згідно переліку та технологічних вимог, вказаних у Додатку № 1 до дійсного договору, на площі не меншій, ніж вказана в Додатку № 1 дійсного Договору, і передати вирощений врожай Замовнику, а Замовник зобов'язується зібрати вирощену сільськогосподарську продукцію та оплатити вартість врожаю в порядку і на умовах, визначених дійсним Договором (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 та п. 2.2. Договору, ціна вирощеної продукції насіння гарбуза, яку Замовник зобов'язаний сплатити Виконавцю, становить 0,5 (нуль цілих п'ять десятих) євро за 1 (один) кілограм залікової ваги зібраного вологого насіння гарбуза з урахуванням ПДВ. Під терміном "залікова вага" розуміється вага "нетто", яка фіксується на вагах Виконавця одразу після завантаження автомобіля та причіпа на полі сирим гарбузовим насінням - зменшена на 12,5 % (баластна рідина та домішки). Грошові зобов'язання, передбачені дійсним Договором, еквівалент яких вказаний у іноземній валюті, визначаються і сплачуються в національній валюті України за курсом Національного Банку України на день оплати.

З метою забезпечення виконання робіт Замовник передає, як товарний кредит, Виконавцю посівний матеріал гарбуза у кількості 1700 кілограмів. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження (псування) посівного матеріалу несе Виконавець з моменту передачі йому такого матеріалу. Вартість посівного матеріалу становить 16,5 (шістнадцять цілих п'ять десятих) Євро за 1 (один) кілограм насіння. Вартість посівного матеріалу підлягає оплаті Виконавцем Замовнику незалежно від результатів вирощування (наявності чи відсутності врожаю, врожайності тощо) до 01.11.2013 року (п.п. 3.1., 3.2. та 3.4. Договору).

Згідно з п. 5.1. та п. 5.2. Договору, сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених дійсним Договором, відповідно до дійсного Договору та законодавства України. У випадку несвоєчасного виконання грошових зобов'язань згідно умов дійсного Договору, винна сторона зобов'язана сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України. що діє в період заборгованості, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Вказаний Договір та додаток до договору підписані повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.

На виконання умов Договору позивач - ТзОВ "Голденкерн" надав відповідачу - ФГ ім. Шевченка посівний матеріал (насіння гарбуза) згідно видаткових накладних: № ГЛ-0000007 від 25 квітня 2013 року у кількості 1700,00 кг на суму 306 000,00 грн. та № ГЛ-0000022 від 12 червня 2013 року у кількості 110,00 кг на суму 19 800,00 грн., загальною вартістю 325 800,00 грн.

Відповідачем - ФГ ім. Шевченка згідно видаткової накладної № -37 від 01.11.2013 року вирощено та передано позивачу - ТОВ "Голденкерн" насіння гарбуза у кількості 13089,650 кг на суму 70 684,12 грн.

Як вбачається з акту звірки взаємних розрахунків (а.с. 15), складеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" та Фермерським господарством ім. Шевченка, останнє визнає проведення операцій по отриманню посівного матеріалу та передачі вирощеної продукції в зазначених у видаткових накладних обсягах та цінах, а також наявність заборгованості в розмірі 255 115,88 грн., станом на 15.11.2013р.

Посилаючись на п. 3.4 Договору, позивач здійснив перерахунок заборгованості, виходячи з ціни посівного матеріалу - 16,5 Євро за кілограм, з урахуванням переданого вирощеного матеріалу за ціною 0,5 Євро за кілограм (п.2.1 Договору) і за його підрахунками, станом на день звернення до суду (29.06.2016р.), заборгованість відповідача згідно договору складає 643 684 грн. 37 коп.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з зібраних у справі доказів, позивач поставив відповідачу згідно Договору посівний матеріал (насіння гарбуза), який останнім прийнятий, однак його вартість не сплачена.

Водночас, судом встановлено, що сторони, відповідно до п. 2.2. Договору узгодили, що грошові зобов'язання, передбачені дійсним Договором, еквівалент яких вказаний у іноземній валюті, визначаються і сплачуються в національній валюті України за курсом Національного Банку України на день оплати.

Частиною 1 статті 189 Господарського кодексу України визначено, що ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Частиною 2 статті 198 ГК України та статтею 533 ЦК України визначено валюту виконання грошового зобов'язання та передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконано в гривнях. Водночас, частиною 2 ст. 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 2 статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За таких обставин, враховуючи, що станом на 29.06.2016 року, відповідачем неоплачено вартість 1417,31 кг посівного матеріалу, то з урахуванням умов п. 2.1, 2.2 та 3.4 Договору (офіційний курс НБУ стосовно валюти євро станом на 29.06.2016р. (1 євро - 27,5248 грн.), суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 643 684 грн. 37 коп. заборгованості (1417,31 кг х 16,5 євро х 27,5248 грн.).

Крім того, враховуючи, що відповідач припустився прострочення грошового зобов'язання, позивачем відповідно до п. 5.2. Договору нараховано пеню у розмірі 17 424 грн. 76 коп. за період з 02 листопада 2013 року по 03 травня 2014 р.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на зазначене, враховуючи, що відповідач у справі припустився прострочення взятого на себе зобов'язання в частині своєчасного внесення орендних платежів, позивач мав достатні правові підстави для нарахування пені, передбаченої Договором.

Разом з тим, ст. 258 ЦК України визначено окремі види вимог, щодо яких застосовується спеціальний строк позовної давності, згідно п. 1 частини 2 якої, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України).

За таких обставин, враховуючи, що до вимог про стягнення неустойки чинним законодавством встановлено скорочений строк позовної давності (один рік), який станом на день розгляду справи сплинув і відповідачем до прийняття рішення у справі заявлено про застосування наслідків, передбачених ст. 267 ЦК України, суд в частині позовних вимог про стягнення 17 424 грн. 76 коп. пені відмовляє.

Також, на підставі статті 625 ЦК України позивач просив суд з 02.11.2013 року по 29.06.2016 року стягнути з відповідача 20 360 грн. 34 коп. 3 % річних.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у справі припустився прострочення виконання грошового зобов'язання, то відповідно він зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми.

Перевіривши подані позивачем розрахунки 3 % річних, суд визнає їх арифметично вірними та такими, що здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених вимог за зустрічним позовом, то суд відмовляє у їх задоволенні, виходячи з наступного.

В обґрунтування вимог викладених в зустрічній позовній заяві, Фермерське господарство ім. Шевченка зазначає, що умови договору про передачу насіння як товарного кредиту (п. 3.1. договору), оплату вартості насіння (п. 3.4. договору) суперечать предмету цього договору, оскільки предметом договору є вирощування переданого замовником виконавцю насіння на землях виконавця та передачу врожаю замовнику. На думку позивача між сторонами укладено договір підряду, різновидністю якого є договір про надання послуг, та в підрядника (виконавця) не виникло обов'язку по сплаті вартості насіннєвого матеріалу, а тому вважає пункт 3.1. в частині того, що посівний матеріал замовником для виконавця був переданий як товарний кредит та пункт 3.4. Договору № 5/2013 на вирощування та поставку сільськогосподарської продукції від 18.04.2013 року недійсними.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що сторони укладаючи оспорюваний правочин виходили з принципів вільного волевиявлення, а дії сторін в частині передачі-отримання обумовленого Договором товару свідчать, що спрямований він на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що позивачем у справі не подано відповідних доказів та не доведено про наявність обставин, які згідно ст. 215 ЦК України, були б підставою для визнання оспорюваних пунктів правочину недійсними, у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 ГПК України - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства ім. Шевченка (35720, Рівненська обл., Здолбунівський р-н, с. Копиткове, вул. Шкільна, буд. 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Голденкерн" (04210, м. Київ, Оболонська набережна, 7, корп. 5, ) 643 684 (шістсот сорок три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 37 коп. заборгованості, 20 360 (двадцять тисяч триста шістдесят) грн. 34 коп. - 3% річних та 9 960 (дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят) грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "05" вересня 2016 року

Суддя Романюк Р.В.