ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.09.2016 Справа № 920/468/16

Господарський суд Сумської області у складі колегії суддів головуючий суддя Лугової Н.П., суддів: Сопяненко О.Ю. та Зайцевої І.В., розглянувши матеріали справи № 920/468/16:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в

особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_1, м. Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СТАРА

АПТЕКА», м. Суми;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Україна», м. Бориспіль;

про стягнення 206 923 грн. 13 коп.,

Представники сторін:

Від позивача: представник ОСОБА_2 (довіреність № 109 від 01.07.2016 року);

Від відповідача: представник ОСОБА_3 (довіреність б/н від 26.04.2016 року);

Від третьої особи: не зявився;

При секретарі судового засідання Кириченко-Шелест А.Г.

Суть спору: відповідно до вимог позовної заяви № 2386/16 від 20.04.2016 року позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу № 349 ХФ/11 від 03.01.2011 року, в сумі 206 923 грн. 13 коп., в тому числі: 115 000 грн. 00 коп. сума основного боргу, 13 037 грн. 86 коп. пеня по кожній неоплаченій накладній за період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року, 5 860 грн. 27 коп. 3% річних за прострочення виконання зобовязання, нараховані за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року; 73 025 грн. 00 коп. інфляційне збільшення суми боргу, нараховане за період з 13.06.2014 року по 31.01.2016 року, а також витрати по сплаті судового збору.

Також в позовній заяві зазначено, що 03.01.2011 року між ПрАТ «ОСОБА_2 Україна» та ТОВ Фірма «Стара Аптека» було укладено договір купівлі-продажу № 349ХФ/11, а 05.06.2014 року між ПрАТ «ОСОБА_2 Україна» як Первісним кредитором та ПАТ Банк «Київська Русь» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7, за умовами якого ПрАТ «ОСОБА_2 Україна» відступило, а ПАТ Банк «Київська Русь» набуло право вимоги за зобовязаннями ТОВ Фірма «Стара Аптека».

9 червня 2016 року відповідач надав відзив на позовну заяву б/н від 09.06.2016 року, в якому зазначив, що позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за договором купівлі-продажу № 349 ХФ/11 від 03.01.11 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.14 в ПАТ «Банк «Київська Русь» існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у акті приймання-передачі права вимоги, в тому числі щодо початкових сум заборгованості, нарахованих штрафних санкцій, сум пені тощо. Сам по собі її розрахунок станом на певну дату, на думку відповідача, не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості. Також відповідач вказує, що з часу підписання договору про відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.14 пройшло два роки, докази дійсного його виконання сторонами відсутні. Також відсутні докази про вжиття сторонами належних заходів про повідомлення про переуступку прав вимоги Боржника та про використання сторонами прав і виконання обов'язків, набутих за цим договором. Крім того, відповідач на підставі ч.ч. 3,4 ст. 267, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, просить суд під час розгляду справи застосовувати позовну давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), оскільки пеня за прострочення позивачем нарахована поза межами строку позовної давності в один рік.

30 червня 2016 року позивач надіслав клопотання б/н від 24.06.2016 року, в якому просить суд долучити до матеріалів справи оригінали листів ТОВ «Стара Аптека», а саме № 156 від 18.09.2014 та № 180 від 29.09.2014.

Уповноважений представник позивача в судовому засіданні 5 вересня 2016 року надав усні пояснення по справі та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні 5 вересня 2016 року просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Крім того, ним подано клопотання, в якому представник відповідача просить суд забезпечити явку в судове засідання представника 3-ої особи, а саме приватного акціонерного товариства фірми «ОСОБА_2 Україна» і зобовязати подати акт взаємних розрахунків між позивачем та приватним акціонерним товариством «ОСОБА_2 Україна» стосовно виконання умов договору № 71297-20/14-7 від 05.06.2014року. Також відповідач просить суд надати оригінали видаткових накладних для огляду в судовому засіданні.

Третя особа в судове засідання 05.09.2016 не зявилась, повноважного представника не направила, письмових пояснень по справі не надала.

Розглянувши подане відповідачем клопотання про забезпечення явки в судове засідання третьої особи та витребування документів, суд відмовляє в його задоволенні, оскільки вважає клопотання відповідача зловживанням права та затягуванням судового процесу. При цьому суд вказує, що в матеріалах справи, як докази містяться завірені належним чином копії видаткових накладних.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2011 року між Приватним акціонерним товариством «ОСОБА_2 Україна» (третя особа/ продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Стара Аптека» (Відповідач/покупець) було укладено договір купівлі - продажу № 349ХФ/11, відповідно до умов якого третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача зобов'язалась передавати (поставляти) лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші супутні товари у власність відповідача, який в свою чергу зобов'язався приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов зазначеного договору.

Пунктом 1.2. договору купівлі-продажу визначено, що товар передається по найменуваннях та в кількості, з зазначенням ціни митної і ціни відпускної, що будуть описані в кожному окремому випадку у видаткових накладних.

Ціна за одиницю товару, а також загальна сума товарної партії визначаються відповідно до відпускних цін третьої особи та згідно з узгодженим сторонами заказом і зазначається у видаткових накладних (п. 2.4. договору купівлі-продажу).

Згідно пунктів 5.1 - 5.4 договору купівлі-продажу покупець проводить оплату товару у формі безготівкового розрахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Оплата кожної товарної партії проводиться у повному обсязі на умовах, що вказуються у видатковій накладній на поставку товарної партії. У розрахункових документах покупець повинен вказати номер та дату видаткової накладної згідно з якою здійснюється сплата за поставлений товар та номер і дату даного договору.

У разі невиконання вимог пункту 5.4. договору, сторони домовились, що оплата поставленого товару проводиться відповідно до послідовного порядку його оплати, тобто першою оплачується та накладна, строк якої наступив першою. У разі якщо при здійсненні оплати за поставлений товар в розрахункових документах буде вказаний номер та дата накладної, яка вже оплачена або вказаний не вірний номер та (чи) дата накладної та (чи) номер та дата договору якого не існує, або помилково вказаний покупцем, вважається, що оплата здійснена за наступну не оплачену поставку. У випадку якщо сума оплати по несплаченій накладній перевищує суму поставки по такій накладній залишкові кошти зараховуються в рахунок наступної не оплаченої поставки (п. 5.5. договору купівлі-продажу).

Пунктами 6.1. та 6.2. договору купівлі-продажу встановлено, що товар вважається переданим продавцем і прийнятим покупцем по кількості та асортименту в момент підписання сторонами видаткової накладної на товарну партію. Право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання видаткових накладних.

Відтак, як вказує позивач, відповідно до умов договору купівлі-продажу Приватне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Україна», поставило відповідачу, лікарські засоби які станом на 5 червня 2014 року не були оплачені ТОВ Фірма «Стара Аптека» на рахунок приватного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Україна» з 17.04.2014 року по 12.06.2014 року на загальну суму 131 075 грн. 12 коп., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними. Відповідно до наданого переліку видаткових накладних граничний строк оплати неоплачених накладних настав з 18.04.2014 року по 13.06.2014 року.

Позивач пояснює, що у передбачені даними видатковими накладними строки, оплата переданого товару відповідачем проведена не була, що свідчить про порушення останнім як умов укладеного договору купівлі-продажу, так і норм чинного законодавства.

5 червня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «ОСОБА_2 Україна» як первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Банк» Київська Русь» (новий кредитор», позивач) було укладено договір відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7, за умовами якого Приватне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Україна» (первісний кредитор, третя особа) відступає (продає) публічному акціонерному товариству «Банк» Київська Русь» (новий кредитор, позивач), а останній в свою чергу набуває (купує) за 131 075 грн. 12 коп., право вимоги за зобов'язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Стара Аптека» (боржник, відповідач) у сумі 131 075 грн.12 коп., що випливає з договору купівлі-продажу № 349ХФ/11 від 03 січня 2011 року, укладеного між боржником і первісним кредитором.

З матеріалів справи вбачається, що зобовязання сторін, що випливають з договору відступлення права вимоги було виконано ПрАТ «ОСОБА_2 Україна» та ПАТ «Банк «Київська Русь» 5 червня 2014 року шляхом підписання договору № 105 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Приватне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Україна» (первісний кредитор, третя особа) засвідчує, що заперечень, які можуть бути висунуті товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Стара Аптека» (боржник, відповідач) проти вимог Публічного акціонерного товариства «Банк» Київська Русь» (новий кредитор», позивач) на момент підписання договору, не існує, вимоги є дійсними та немає підстав для їх невиконання товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Стара Аптека» (боржник, відповідач) (п. 1.1.2. договору відступлення).

Зважаючи на п. 1.2 договору відступлення, третя особа, як первісний кредитор зобов'язана повідомити відповідача, як боржника про здійснення відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу № 349ХФ/11 від 03 січня 2011 року протягом 3 днів з моменту набуття позивачем, як новим кредитором права вимоги.

Позивач, як новий кредитор набуває (купує) права вимоги, що відступається (продається) за договором відступлення після підписання сторонами зазначеного договору (п. 3.1. договору відступлення).

Пунктом 7.1. договору відступлення передбачено, що позивач (новий кредитор) набуває право вимоги від відповідача (боржника) належного виконання зобов'язання по оплаті коштів відповідачем (боржником) у сумі 131 075 грн. 12 коп..

Позивач вказує, що заборгованість в сумі 131 075 грн. 12 коп. підтверджується також Довідкою/Витягом № 2003а від 05.06.2014 року з балансу про перелік майнових прав, що відступилися ПАТ «Банк «Київська Русь» за договором відступлення права вимоги.

Позивач, як новий кредитор набуває права на стягнення з відповідача, як боржника неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням ним зобов'язань за договором купівлі - продажу (п. 7.2 договору відступлення).

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобовязань щодо своєчасної та повної оплати товару відповідно до договору купівлі-продажу № 349ХФ/11 від 03.01.2011 року, в звязку з чим просить суд стягнути з відповідача 115 000 грн. 00 коп. основного боргу, 13 037 грн. 86 коп. пені по кожній неоплаченій накладній за період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року, 5 860 грн. 27 коп. 3% річних нарахованих за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року та 73 025 грн. 00 коп. інфляції нарахованої за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог і просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки, на думку відповідача, позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за договором купівлі-продажу № 349 ХФ/11 від 03.01.11 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.14 в ПАТ «Банк «Київська Русь» існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у акті приймання-передачі права вимоги. Також відповідач вказує, що з часу підписання договору про відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.14 пройшло два роки, докази дійсного його виконання сторонами відсутні. Також відсутні докази про вжиття сторонами належних заходів про повідомлення про переуступку прав вимоги Боржника та про використання сторонами прав і виконання обов'язків, набутих за цим договором.

Суд не погоджується з позицією відповідача з огляду а наступне.

З матеріалів справи вбачається, що приватне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Україна» надіслало відповідачеві повідомлення про здійснення відступлення права вимоги, в якому просило відповідача здійснити перерахування коштів за договором купівлі-продажу, в строк не пізніше 01.07.2014 року на рахунок ПАТ «Банк «Київська Русь», як нового кредитора.

Суд вважає, що відповідачеві було відомо про здійснення відступлення права вимоги та наявності заборгованості перед первісним кредитором, оскільки в матеріалах справи містяться листи до Голови Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_4 (листи № 156 від 18.09.2016 року та № 180 від 29.09.2014 року) з проханням розстрочки 131 075 грн. 12 коп. заборгованості за товар.

Крім того, відповідачем частково було сплачено новому кредитору тобто позивачеві 16 075 грн. 12 коп., про що свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень, а саме № 2024 від 03 жовтня 2014 року про сплату 11 075 грн. 12 коп. та № 2585 від 30 грудня 2014 року з призначенням платежу «Перерахування грошових коштів згідно договору відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.2014р. Без ПДВ» (а.с. 39).

Згідно статей 526, 629 Цивільного кодексу України, пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Факт існування заборгованості підтверджується наявним в матеріалах справи доказами, а саме видатковими накладними та Довідкою /Витягом з балансу про перелік майнових прав, що відступаються ПАТ «Банк «Київська Русь» за договором відступлення права вимоги.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 513, 514 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 цього ж Кодексу, визначено, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з частиною першою статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Проте, в порушення умов укладених договорів та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач не розрахувався за наданий товар, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідачем не подано ні доказів сплати боргу в повному обсязі, ні аргументованих заперечень проти вимог позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 115 000 грн. 00 коп. заборгованості суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення пені позивач зазначає, що відповідно до пункту 7.2. договору купівлі - продажу, у випадку порушення покупцем п. 5.2. договору, він виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день розрахунку за кожний день заборгованості.

Пунктом 7.2 договору відступлення, визначено, що позивач, як новий кредитор набуває права на стягнення з відповідача, як боржника неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним. виконанням ним зобов'язань за договором купівлі продажу.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).

Згідно з частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, відповідачеві нарахована пеня в сумі 13 037 грн. 86 коп. за загальний період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року (а.с. 11-12).

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач заявив про сплив строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки пеня позивачем нарахована поза межами строку позовної давності в один рік.

Згідно з положеннями ст. ст. 256, 258, 267 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В силу ч. ч. 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно з п. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

29 квітня 2016 року (вх. № 1296) позивач звернувся до суду з позовною заявою № 2386/16 від 20 квітня 2016 року.

При цьому, враховуючи приписи вищевказаних норм Цивільного кодексу України, строк позовної давності для вимог щодо стягнення пені нарахованої за загальний період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року сплив відповідно 12.12.2015 року.

Наслідки спливу позовної давності передбачено ст. 267 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 3 та ч. 4 цієї статті позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 25 листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 зазначено, що на відміну від імперативного правила статті 75 ЦК УРСР, яке передбачало обов'язковість застосування позовної давності, частина третя статті 267 Цивільного кодексу України передбачає можливість застосування цього правового інституту лише за заявою сторони.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 09.06.2016 року просив суд під час розгляду справи застосувати позовну давність до вимог про стягнення неустойки, та вважати це заявою про застосування позовної давності.

Приписами частини1 статті 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до п.п. 4.4.1 п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р. у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема належати: письмове прохання відстрочити сплату боргу, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, часткова сплата відповідачем 03.10.2014 року та 30.12.2014 року боргу відповідно до платіжних доручень № 2024 та № 2585, не є підставою для задоволення вимог в частині стягнення пені, оскільки якщо відраховувати строк річної позовної давності з 30.12.2014 року, позовна давність сплила 30.12.2015 року, а позивач звернувся з позовною заявою в квітні 2016 року.

В разі ж, якщо суд визнає причини пропущення строку позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Як прослідковується з матеріалів справи, поважних причин для поновлення строку позовної давності немає та більше того позивачем заява про поновлення строку позовної давності до суду не подавалася.

Таким чином, оскільки обґрунтованих причин звернення до суду з позовом поза межами строку давності позивачем не наведено, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог про стягнення пені на загальну суму 13 037 грн. 86 коп. слід відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Позивачем відповідачеві нараховано 3 % річних в сумі 5 860 грн. 27 коп. за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року та інфляційні збитки в сумі 73 025 грн. 00 коп. за період з 13 червня 2014 року по 31 січня 2016 року, виходячи з суми боргу в 115 000 грн. 00 коп. (а.с. 12).

Передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені % є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у листі від 01.07.2014 року «Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу, повинно враховуватися, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

З урахуванням зазначеного, судом здійснено перерахунок 3% річних за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року та інфляційних нарахувань за період з 13.06.2014 по 31.01.2016, виходячи з суми заборгованості 115 000 грн. 00 коп., згідно з яким загальний розмір 3% річних складає 5 860 грн. 27 коп., інфляційних нарахувань в сумі 72 982 грн. 28 коп. Розрахунок здійснено судом за допомогою інформаційно аналітичного центру «Ліга» ТОВ «Ліга: Закон» 2016.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань передбачені діючим законодавством України, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 5 860 грн. 27 коп., інфляційних нарахувань в сумі 72 982 грн. 28 коп.

В частині позовних вимог стосовно стягнення 42 грн. 72 коп. інфляційних нарахувань, суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СТАРА АПТЕКА» (40030, м. Суми, вул. Троїцька, 28 А, код 23822986) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_1 (04071, м. Київ, вул. Хорива, 11 А, код 24214088) 115 000 грн. 00 коп. основної заборгованості, 5 860 грн. 27 коп. 3 % річних, 72 982 грн. 28 коп. інфляційних збитків, та 2 907 грн. 65 коп. судового збору.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 13 037 грн. 86 коп. пені та 42 грн. 72 коп. інфляційних збитків в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 07.09.2016 року.

Головуючий суддя Н.П. Лугова

Судді О.Ю. Сопяненко

ОСОБА_5