РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року Справа № 903/276/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н, від 18.05.2016 р.

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "К.П.Верес" на рішення господарського суду Волинської області від 09.06.16р. у справі № 903/276/16 (суддя Якушева Інна Олександрівна)

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінір"

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "К.П.Верес"

про стягнення 9 220,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Вінір» (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с.3-8) до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю К.П.»Верес» (надалі відповідач), в якій просить стягнути з відповідача, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с.71), 9220,70 грн., з них: 6205,50 грн. збитків, завданих інфляцією та 3015,20 грн. процентів річних.

Рішенням господарського суду Волинської області від 09 червня 2016 (а.с.902-92) позов задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 3015 грн. 20 коп. процентів річних, 4848 грн. 06 коп. збитків, завданих інфляцією. У задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 1357 грн. 44 коп. збитків, завданих інфляцією, відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що відповідно до 193 Господарського кодексу України, ст..526,599, 625 Цивільного кодексу України та п.п.3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України в №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, з урахуванням перерахунку, здійсненого судом, до стягнення підлягають 3015 грн. 20 коп. процентів річних, 4848 грн. 06 коп. збитків, завданих інфляцією.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.98-100) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить поновити пропущені з поважних причин строки апеляційного оскарження, рішення господарського суду Волинської області від 09 червня 2016 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу Відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення.

Скаржник зокрема зазначає, що судом не досліджено стан розрахунків між сторонами та в підтвердження викладеного посилається на рішення господарського суду Волинської області від 09.03.2016 у справі №903/51/16, в якому встановлено наявність позадоговірних відносин сторін договору та припинено провадження у справі у зв'язку із сплатою основного боргу.

Крім того, апелянт зазначає, що обов'язок перед Позивачем виконано, а тому зобов'язальні відносини між сторонами є припиненими.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/276/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті, розпорядженням керівника апарату суду від 25.07.16 р. призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, внесені зміни до складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.07.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, поновлено строк апеляційного провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 17 серпня 2016 року на 10 год. 20 хв.(а.с.121).

До початку розгляду апеляційної скарги по суті, розпорядженням керівника апарату суду від 10.08.16 р. призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, внесені зміни до складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

08.08.2016 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання від Позивача про проведення судового засідання в режимі відео конференції та визначити господарський суд Волинської області відповідальним за проведення відеоконференції під час розгляду апеляційної скарги (а.с.138).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.08.2016 клопотання Позивача про участь у судовому засіданні у режимі відео конференції задоволено, розгляд апеляційної скарги призначено на 18 серпня 2016 року на 10 год. 00 хв. В режимі відео конференції. (а.с.138).

16.08.2016 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду через канцелярію суду надійшов відзив Позивача на апеляційну скаргу, в якому останній погоджується із рішенням суду першої інстанції, проти апеляційної скарги заперечує, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 140). Явка відповідача обов"язковою не визнавалася.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представник позивача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 30.04.2015р. року між позивачем - товариством з обмеженою відповідальністю "Вінір" як продавцем і відповідачем - товариством з обмеженою відповідальністю "К.П. Верес" як покупцем було укладено договір поставки №3004-15, згідно з п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати (поставити) на умовах даного договору товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість.

Пунктами 2.1, 2.3., 2.4 договору передбачено, що асортимент, ціна та кількість товару, що поставляються за даним договором, визначаються сторонами у накладних на товар, які є невід'ємними частинами договору і формуються на підставі замовлень покупця.

Вартість прийнятого покупцем товару визначається в оформлених (в т.ч. підписаних сторонами) накладних.

Загальна вартість договору визначається вартістю товару, поставленого протягом дії договору.

Відповідно до п. 3.1. договору поставка на підставі договору здійснюється на умовах FCA, згідно з правилами ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року (продавець виконує своє зобов'язання по постачанню, коли він передав товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві). За додатковою згодою сторін, товар може постачатись на інших умовах відповідно до міжнародних правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року.

Згідно з пунктами 3.3, 3.4. договору дата поставки товару зазначається у накладних на товар.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту передачі товару останньому. Моментом передачі товару покупцю є підписання сторонами накладної на товар.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що покупець зобов'язується оплатити вартість товару на протязі 21 календарних днів з моменту отримання товару по накладній.

На виконання умов договору поставки №3004-15 від 30.04.2015р. позивач передав відповідачу товар на загальну суму 497177 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних №№ РН- 0000026 від 14.05.2015р. на суму 86350 грн., РН-0000038 від 06.08.2015р. на суму 45567,71 грн., РН-0000047 від 16.10.2015р. на суму 69863,82 грн., РН-0000048 від 28.10.2015р. на суму 153257,58 грн., РН-0000049 від 28.10.2015р. на суму 116563,54 грн., РН- 0000053 від 27.11.2015р. на суму 25574,40 грн., РН-0000043 від 01.10.2015р., копіями товарно-транспортних накладних №14/05В від 14.05.2015р., №06/08В від 06.08.2015р. та копіями довіреностей №72/1 від 14.05.2016р., №241/2 від 06.08.2015р.

Відповідач повністю розрахувався за переданий позивачем товар, що підтверджується копіями банківських виписок (а.с. 34-50), але розрахунок за товар провів з порушенням строку, встановленого п. 4.1. договору.

У зв'язку із порушенням відповідачем строків оплати вартості переданого товару, встановлених п. 4.1. договору, позивач звернувся до господарського суду із позовною заявою про стягнення 3015,20 процентів річних, 9751,96 грн. збитків, завданих інфляцією.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору.

Частиною 1 ст. 173 ГПК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Колегією суддів за матеріалами справи встановлено, що між сторонами діяв договір поставки № 3004-15 від 30.04.2015, на виконання якого поставлено товар за видатковими накладними № РН- 0000026 від 14.05.2015р., РН-0000038 від 06.08.2015р., РН-0000047 від 16.10.2015р., РН-0000048 від 28.10.2015р., РН-0000049 від 28.10.2015р., РН- 0000053 від 27.11.2015р. , РН-0000043 від 01.10.2015р.

Сторонами доказів розірвання, визнання договору недійсним у встановленому законом порядку суду не подано.

При цьому колегія суддів, аналізуючи рішення господарського суду Волинської області від 09.03.2016 у справі №903/51/16, надане в якості доказу Позивачем, встановила, що за договором поставки № 3004-15 від 30.04.2015, який є підставою виникнення спору, Відповідачем допущено порушення строків розрахунків за поставлений товар, внаслідок чого Позивачем подано позов про основного боргу та пені. Вимоги щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат у справі №903/51/16 Позивачем не заявлялись.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто метою такого майнового захисту є компенсація втрат за увесь період користування чужими грошовими коштами, оскільки саме такий період прямо передбачений нормами ст. 625 Цивільного кодексу України.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 25 травня 2016 р. у справі №6-157цс16, від 30 березня 2016 р. у справі №6-2168цс15). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи, що зобов»язання за договором поставки виконані Відповідачем з порушенням строків, колегія суддів вважає підставним стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, починаючи із дня виникнення боргу до дня його фактичної сплати.

З цих же підстав колегією суддів не беруться до уваги доводи апелянта щодо припинення договірних відносин між сторонами спору у зв"язку зі сплатою ним основного боргу та припинення провадження у справі № 903/51/16.

Не заслуговують на увагу доводи скаржника як на підставу своїх заперечень щодо встановлення рішенням суду у справі № 903/51/16 факту існування позадоговірних відносин між Позивачем та Відповідачем, оскільки дане твердження не відповідає змісту рішення.

Разом з тим, суд впарві самостійно оцінити праволвідносини між сторонами та дати їм оцінку, у зв"язку з чим колегія звертає увагу на наступне.

Як вже зазначалося доказом виконання позивачем зобов"язань за договором в частині поставки товару підтверждено відповідними видатковими накладними. В усіх наданих накладних (з печатками ТОВ "К.П.Верес" та підписами уповноважених осіб) вказано підставою замовлення договір № 3004-15 від 30.04.2015р. , що спростовує твердження апелянта про існування позадоговірних відносин між сторонами.

Розглядаючи розмір позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1.12 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17,12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу, господарський суд має з»ясовувати обставини, пов»язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку.

Відтак, перевіривши правильність проведеного судом першої інстанції розрахунку сум 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується із проведеними розрахунками (розрахунки подані в рішенні).

Підсумовуючи зазначені правові положення та встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є необгрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.49 ГПК.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "К.П.Верес" від 21.06.16р. на рішення господарського суду Волинської області від 09 червня 2016р. у справі № 903/276/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 09 червня 2016 року у справі № 903/276/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 903/276/16 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.