КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2016 р. Справа№ 911/157/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз»

на рішення Господарського суду Київської області

від 23.03.2016

у справі № 911/157/16 (суддя - Лопатін А.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз»,

про стягнення 3 831 711,10 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Дороніна О.М. - представник (довіреність №2-79 від 21.03.16);

від відповідача: Богдан С.В. - представник (довіреність №1-8 від 14.01.16),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (надалі - ПАТ «Укртрансгаз», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (надалі - ПАТ «Київоблгаз», відповідач) про стягнення 3 831 711,10 грн заборгованості, зумовленої неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 28.01.2011 №/П20.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.03.2016 у справі №911/157/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» 244 698,15 грн основного боргу, 797 225,72 грн пені, 45 528,90 грн 3% річних та 52 238,48 грн судового збору. У частині стягнення 2 395 112,54 грн припинено. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2016 в частині стягнення 797 225,72 грн пені скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір пені на 80%.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 колегію суддів у складі: головуючий суддя Синиця О.Ф., судді Мартюк А.І., Зеленін В.О. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 22.06.2016.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 №09-52/2572/16, у зв'язку із перебуванням головуючого судді Синиці О.Ф. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи, за яким справа №911/157/16 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.07.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 було продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів та оголошено перерву в судовому засіданні до 31.08.2016.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 797 225,72 грн пені скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір пені на 80%.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

31.08.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28.09.2011 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», (в тексті договору - газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (в тексті договору - замовник) був укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П20 (надалі - договір), відповідно до умов якого газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газопровідних станцій (ГРС), а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору, викладеного в редакції додаткової угоди від 30.05.2012 до договору, плановий обсяг транспортування природного газу замовника з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року складає 776 088,0 тис.куб.м.

Згідно з пунктами 3.1. та 3.4. договору послуги з транспортування газу магістральними газопроводами оформляються газотранспортним підприємством та замовником актами наданих послуг по транспортуванню газу магістральними трубопроводами, які є підставою для проведення остаточних розрахунків.

Розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюється за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (пункт 5.1. договору).

Пунктом 5.2. договору встановлено, що тарифи, визначені в пункті 5.1. договору, є обов'язковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами договору.

Відповідно до пункту 5.4. договору вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акту наданих послуг.

Пунктом 5.5. договору встановлено, що оплата послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 % перерахованої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватись транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводяться замовником до дванадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за договором.

Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше, ніж за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (пункт 11.1. договору).

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Місцевим господарським судом було встановлено, що на виконання умов договору позивач протягом січня-червня та жовтня 2015 року належним чином виконував умови договору та поставив відповідачу природний газ на загальну суму 9 302 548,78 грн, що підтверджується наступними актами наданих послуг з транспортування магістральними трубопроводами природного газу: акт від 31.01.2015 №01-15-/П20 за січень 2015 року на суму 1 866 962,09 грн, акт від 28.02.2015 №02-15-/П20 за лютий 2015 року на суму 1 653 626,93 грн, акт від 31.03.2015 №03-15-/П20 за березень 2015 року на суму 1 156 412,62 грн, акт від 30.04.2015 №04-15-/П20 за квітень 2015 року на суму 1 673 803,12 грн, акт від 31.05.2015 №05-15-/П20 за травень 2015 року на суму 1 289 494,92 грн, акт від 30.06.2015 №06-15-/П20 за червень 2015 року на суму 1 632 197,03 грн та акт від 31.10.2015 №10-15-/П20 за жовтень 2015 року на суму 30 052,07 грн.

Проте, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вказаним договором, в останнього виникла заборгованість, яка станом на дату подання позову становила 2 639 810,69 грн.

В ході розгляду справи місцевим судом відповідачем було здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 2 390 532,16 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 05.02.2016 №843 (а.с.112).

Крім того відповідно до заяви ПАТ «Укртрансгаз» від 29.01.2016 №1031/12-004 було припинено зобов'язання відповідача перед позивачем за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П20 в сумі 4 580,38 грн у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Враховуючи, що предмет спору в цій частині зник після порушення провадження у справі, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення основного бору в сумі 2 395 112,54 грн на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи та не заперечується відповідачем, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 244 698,15 грн.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем грошового зобов'язання позивач заявляє до стягнення з відповідача 7 % штрафу в сумі 285 120,56 грн на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Суд першої інстанції в задоволенні вказаних позовних вимог відмовив з посиланням на те, що відповідачем допущено прострочення виконання саме грошового зобов'язання, а тому стаття 231 Господарського кодексу України не може застосовуватися у даному випадку.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

За змістом положень частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, вказаних санкцій можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Пунктом 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14 передбачено, що грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неоплати природного газу за договором, що є грошовим зобов'язанням у розумінні положень чинного законодавства, а тому стаття 231 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню у даному випадку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 у справі № З-11гс11.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 285 120,56 грн штрафу задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 797 225,72 грн пені за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до пункту 7.3. договору у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок заявленої позивачем пені у розмірі 797 225,72 грн, дійшов висновку, що відповідний розрахунок здійснений позивачем правильно, а тому наявні підстави для задоволення вказаної позовної вимоги в повному обсязі.

Разом з тим, в апеляційній скарзі, як і під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідач заявляв клопотання про зменшення розміру пені на 80 % в порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені відповідач зазначає, що позивачем нарахована до стягнення пеня в надмірно великому розмірі порівняно з його збитками, в той час як відповідач перебуває у вкрай скрутному фінансовому становищі, спричиненому тривалою кризою неплатежів у паливно-енергетичному комплексі, а також у зв'язку з анулюванням з 01.07.2015 ліцензії ПАТ «Київоблгаз» на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, що унеможливлює проведення товариством даного виду господарської діяльності та отримання прибутку.

В якості доказу зазначених обставин відповідач надав консолідований звіт про фінансові результати за 9 місяців 2015 року та довідку про дебіторську заборгованість споживачів перед ПАТ «Київоблгаз» станом 01.01.2016, згідно якої загальна заборгованість перед відповідачем складає 262 155 874,10 грн.

Позивач проти зменшення розміру пені заперечив та зазначив, що внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ, у тому числі і відповідачем, позивач змушений залучати комерційні кредити за відсотковими ставками, у зв'язку з чим, станом на 01.01.2016 заборгованість ПАТ «Укртрансгаз» за залученими кредитними ресурсами від комерційних банків складає 1 225 000,00 тис. грн та 6 000,00 тис. доларів США.

Таким чином, зменшення судом розміру пені спричинить позивачеві додаткові збитки, що в подальшому негативно вплине на економічну та енергетичну безпеку України.

Абзацом 1 пункту 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18 передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що незадовільний фінансовий стан відповідача є наслідком його власної господарської діяльності, а не певних виняткових та об'єктивних обставин.

Пунктом 1.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Таким чином, враховуючи майновий стан обох сторін, оскільки судом не встановлено виняткових обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки та враховуючи, що здійснений позивачем розрахунок є правильним, позовна вимога про стягнення з відповідача 797 225,72 грн пені підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 45 528,90 грн та інфляційні втрати в розмірі 64 025,23 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів встановила, що позивачем правильно розраховано розмір 3 % річних, а відтак, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку щодо задоволення цих позовних вимог у заявленому позивачем обсязі.

Щодо нарахованої позивачем суми інфляційних втрат у розмірі 64 025,23 грн, які, на думку позивача, підлягають стягненню з відповідача у зв'язку з простроченням виконання останнім грошового зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2014 №14 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем суми інфляційних втрат, колегією суддів встановлено, що позивачем відповідний розрахунок здійснено неправильно, так як в період за який здійснено розрахунок мала місце дефляція, проте вона не була врахована позивачем.

Виходячи з вищенаведеного, за результатами здійсненого судом перерахунку в межах відповідного періоду, розмір інфляційних втрат має від'ємне значення, а тому місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 64 025,23 грн інфляційних втрат є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2016 у справі №911/157/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» на рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2016 у справі №911/157/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 23.03.2016 у справі №911/157/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/157/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук