РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2016Справа №910/12655/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Луньо Іллі Вікторовича

про визнання договору недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Вакуленко С.В. (довіреність б/н від 29.07.2016)

від відповідача: Шалашова В.І. (довіреність № 342 від 21.12.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Луньо Іллі Вікторовича (відповідач) про визнання кредитного договору № 0802/02 від 02.08.2013 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що кредитний договір № 0802/02 від 02.08.2013 укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки був підписаний не особисто директором позивача - ОСОБА_4, а за допомогою факсимільного відтворення його підпису, що не передбачено умовами кредитного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 порушено провадження у справі № 910/12655/16 та призначено її до розгляду на 28.07.2016.

25.07.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та про продовження строку розгляду справи.

28.07.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що на кожній сторінці спірного правочину міститься підпис директора позивача, що скріплений печаткою товариства, підписи директора позивача на сторінках кредитного договору мають індивідуальні ознаки та не є абсолютно однаковими за розміром та відтворенням, що виключає можливість використання факсиміле. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем вчинялись дії на виконання умов кредитного договору, а матеріали справи не місять доказів, що підписи на спірному договорі виконані за допомогою факсиміле.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 розгляд справи відкладено на 30.08.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

26.08.2016 через відділ діловодства суду позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи, клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, а також письмові пояснення.

У поданих письмових поясненнях позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" не видавалось наказів, не розроблювалось та не впроваджувалось положень про використання факсиміле. Також позивач зазначає, що оригінал кредитного договору № 0802/02 від 02.08.2013 знаходиться у матеріалах справи № 607/13473/15-ц та підтримує клопотання про призначення у справі судової експертизи.

30.08.2016 у судове засідання з'явились представники сторін.

Представник відповідача надав пояснення щодо доцільності призначення судової експертизи, у яких заперечив проти призначення експертизи.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, вирішив відмовити в задоволенні клопотань позивача про залучення третьої особи та про призначення судової експертизи, з огляду на наступне.

У своєму клопотання про залучення третьої особи позивач просить залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Згідно із ч. 2 ст. 27 ГПК України, у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

У пункті 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 господарським судам України роз'яснено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, з огляду на обставини справи та характер спірних правовідносин, враховуючи, що ОСОБА_4 є директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" та підписував дану позовну заяву, суд дійшов висновку, що прийняття рішення в даній справі не впливає на права та обов'язки ОСОБА_4, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про залучення вказаної особи до участі у даній справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи позивач зазначає, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" - ОСОБА_4 не підписував спірного кредитного договору, його підписи виконані за допомогою факсимільного відтворення іншою особою, а тому просив призначити у справі судову експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у договорі № 0802/02 від 02.08.2013 самим ОСОБА_4 або а допомогою факсимільного відтворення його підпису.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006 року Вищого господарського суду України "Про деякі питання призначення судових експертиз", судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить частина 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Суд неодноразово зобов'язував позивача надати оригінал спірного кредитного договору для можливості призначення судової експертизи, однак вимоги суду виконані не були.

Враховуючи зазначене, обставини справи, характер спірних правовідносин, заслухавши пояснення відповідача, суд дійшов висновку, що для вирішення спору у даній справі у суду відсутня потреба у проведенні експертизи, у зв'язку із чим, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про призначення у даній справі судової експертизи.

У судовому засіданні 30.08.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 30.08.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.08.2013 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Актив-Банк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (далі - позичальник) укладено кредитний договір №0802/02 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 3 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором (п. 2.1. Договору).

В подальшому між сторонами укладалися додаткові договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору №0802/02 від 02.08.2013, а саме: додатковий договір №1 від 25.09.2013, додатковий договір №2 від 25.02.2014, додатковий договір №3 від 05.05.2014, додатковий договір №4 від 02.06.2014, додатковий договір №5 від 01.07.2014, якими вносились зміни, зокрема, до додатку №1 до кредитного договору (графік погашення кредитної лінії зі зменшення ліміту кредитування).

Відповідно до п. 4.1 Договору, надання кредиту відбувається виключно за цільовим призначенням, обумовленим цим Договором, шляхом перерахування кредиту за реквізитами, вказаними в заяві про надання кредиту (траншу). Заява про надання кредиту повинна бути належним чином оформлена позичальником, підписана уповноваженою особою та скріплена печаткою позичальника.

Положеннями п. 16.1 Договору встановлено, що останній набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін і діє до моменту належного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим Договором в повному обсязі.

Договір № 0802/02 від 02.08.2013 скріплено печатками обох контрагентів та підписано представниками обох сторін, а саме зі сторони Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" заступником Головою правління ОСОБА_5, а зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" - директором ОСОБА_4, який на момент укладання договору обіймав посаду директора позивача та діяв на підставі статуту.

Спір у даній справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності кредитного договору №0802/02 від 02.08.2013, оскільки спірний правочин, на думку позивача, був підписаний не особисто ОСОБА_4, який обіймає посаду директора підприємства позивача, а за допомогою факсимільного відтворення його підпису, що не передбачено умовами кредитного договору.

Відповідач заперечував проти тверджень позивача про те, що спірний договір підписаний за допомогою факсимільного відтворення підпису ОСОБА_4 та зазначав, що заборгованість за спірним кредитним договором вже присуджена до стягнення рішеннями Господарського суду міста Києва у справах № 910/29043/14 та № 910/14220/15.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначено судом вище, між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 0802/02 від 02.08.2013.

З системного аналізу вищевикладених положень, суд дійшов висновку, що між сторонами склалися кредитні відносини, які регулюються нормами параграфу 2 Розділу ІІІ Книги п'ять Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Частиною 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Представники сторін у письмових поясненнях, поданих до суду та надаючи пояснення по суті справи в судових засіданнях, факту вчинення правочину (спірного кредитного договору) не заперечували, суд не має сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Таким чином, спірний правочин (кредитний договір) було вчинено у момент його підписання сторонами та скріплення його печатками господарських товариств - 02.08.2013.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним кредитного договору, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Умовами кредитного договору, а також додатковими договорами про внесення змін до нього не передбачена можливість підписання спірного договору за допомогою факсимільного відтворення підписів повноважних представників сторін.

Ухвалами суду суд неодноразово витребовував у сторін оригінал спірного кредитного договору № 0802/02 від 02.08.2013 для огляду, однак вимоги ухвал суду сторонами виконані не були.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

В свою чергу, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували те, що кредитний договір № 0802/02 від 02.08.2013 був підписаний не особисто ОСОБА_4, який обіймає посаду директора підприємства позивача, а за допомогою факсимільного відтворення його підпису.

Отже, позивачем не доведено укладення кредитного договору з порушенням ч. 3 ст. 207 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що кожна сторінка кредитного договору № 0802/02 від 02.08.2013 містить відтиск печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України". Позивачем не надано доказів втрати або викрадення печатки підприємства, доказів звернення до органів внутрішніх справ із заявами про викрадення печатки підприємства матеріали справи не містять.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, кредитні кошти видавались позивачу за письмовими заявами директора позивача - ОСОБА_4, які містять його підпис та печатку товариства.

Позивачем не заперечувався факт підписання зазначених заяв на видачу кредитних коштів саме директором ОСОБА_4

Також суд вважає за необхідне зазначити те, що відповідно до п. 3.1.4 спірного кредитного договору однією із умов надання кредиту було укладення між банком та ОСОБА_4 угоди про забезпечення - договору поруки в забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

На виконання зазначеного пункту договору 02.08.2013 між банком та ОСОБА_4 укладеyо договір поруки № 0802/02/S-2, дійсність якого не заперечується та не оспорюється позивачем, що також підтверджує укладення між сторонами кредитного договору № 0802/02 від 02.08.2013, його дійсність та виникнення між сторонами кредитних правовідносин.

Крім того, суд зобов'язував позивача надати інструкції, положення, накази Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" про виготовлення, використання, відтворення факсимільного підпису директора позивача, однак позивачем вказані документи надані. При цьому, позивач зазначив, що використання співробітниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" факсимільного відтворення підпису здійснюється у довільному порядку.

Таким чином, позивачем взагалі не доведено факту використання Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" у своїй господарській діяльності факсиміле, що унеможливлює підписання спірного кредитного договору за допомогою факсимільного відтворення підпису директора позивача.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Матеріали справи містять докази отримання позивачем кредитних коштів та докази часткового погашення заборгованості Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" перед Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Актив-Банк".

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Луньо Іллі Вікторовича про визнання недійсним кредитного договору № 0802/02 від 02.08.2013.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 01.09.2016.

Суддя С.О. Турчин