ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа № 921/204/16-г/6

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

від відповідача 3 (скаржник) - ОСОБА_4,ОСОБА_5

від відповідачів 1,2,4 не зявилися.

розглянувши апеляційну скаргу Релігійної громади "Святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільсько-Кременецької єпархії Української Православної Церкви" б/н від 17.06.2016 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 03.06.2016 року (головуючий суддя Шумський І.П.)

у справі №921/204/16-г/6

за позовом - Релігійної громади "Парафія святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату" (с. Кути, Шумський район, Тернопільська область 47172)

до відповідача №1 - Шумської районної державної адміністрації (вул. Українська, 59, м. Шумськ, Шумський район, Тернопільська область 47100)

до відповідача №2 - Васьковецької сільської ради (с. Васьківці, Шумський район, Тернопільська область 47113)

до відповідача №3 - Релігійної громади "Святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільсько-Кременецької єпархії Української Православної Церкви" (с. Кути, Шумський район, Тернопільська область 47172)

до відповідача №4 Комунального підприємства "Шумське бюро технічної інвентаризації" (вул. Українська, 42 м. Шумськ, Тернопільська область 47100)

про визнання незаконими і скасування актів

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 03.06.2016 року у справі №921/204/16-г/6 позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано п.6 розпорядження голови Шумської районної державної адміністрації №90 від 02 квітня 1997 року. Визнано незаконним і скасовано розпорядження Васьковецького сільського голови №9 від 13 березня 1997 року. Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 16 квітня 1997 року, видане Шумською районною державною адміністрацією та реєстраційний напис на документі про право особистої власності від 16.04.1997 року, вчинений Шумським бюро технічної інвентаризації.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорювань розпорядження Васьковецького сільського голови №9 від 13.03.1997р. прийнято за межами визначеної законом компетенції. Доказів прийняття в експлуатацію культової споруди в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна відповідач №3 не надав. Також, у чинному законодавсві на час прийняття оскаржуваного Розпорядженя голови Шумської державної адміністрації не було передчено таких повнаожень районної державної адміністрації про визнання приналежності обєкту нерухомості певному субєкту, що підтверджує незаконність оскаржуваного розпорядженння. Поданими суду доказами підтверджено і не заперечується сторонами, що церкву в селі Кути, Шумського району збудовано в тому числі за кошти жителів цього села, частина з яких у 2015 році вирішила створити ще одну релігійну громаду. З огляду на це, а також існування між сторонами конфлікту щодо використання будівлі церкви, яка є єдиною культовою спорудою в селі Кути, Шумського району та інші обставини справи, безпідставними є твердження відповідача №3 про те, що законність оскаржуваних актів не зачіпає прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

Статут позивача зареєстровано розпорядженням голови Тернопільської ОДА від 29.09.2015 року № 588-од. Після чого, його уповноважені представники могли ознайомитись із текстами оскаржуваних актів та звернутись до суду за захистом права/інтересу створеної громади (почався перебіг позовної давності). За таких обставин, строк позовної давності по даній справі заявником не пропущено.

В апеляційній скарзі та у додаткових пояснення до апеляційної скарги відповідач 3 Релігійна громада "Святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільсько-Кременецької єпархії Української Православної Церкви" просить дане рішення скасувати і прийняти нове, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що:

·суд першої інстанції не зясував ту обставину, що забудовником храму є релігійна громада УПЦ (апелянт, відповідач -3);

·судом першої інстанції не було встановлено порушення прав позивача оскаржуваними актами;

·суд першої інстанції не взяв до уваги, що земельну ділянку для будівництва церкви було надано саме першоутвореній в с.Кути релігійній громаді відповідачу -3.

·судом першої інстанції неповно, неправильно оцінено докази щодо джерел фінансування на побудову церкви відповідачем-3, а також докази щодо чисельності членів позивача.

·в межах даної справи судом першої інстанції не встановлено обставини, повязані з набуттям відповідачем -3 права власності на матеріали, обладнання, використані в процесі будівництва культової споруди.

·суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем і відповідачем -3 у даній справі виступають саме релігійні громади як юридичні особи, а не фізичні особи парафіяни.

·суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо незаконність розпорядження ОДА лише через те, що відповідач -3 не подав доказів прийняття в експлуатацію культової споруди в селі Кути, а в архівних установах актів введення в експлуатацію не збереглося. Складання актів про введення в експлуатацію нерухомості, що не є державною власністю, не являлось обовязковим; а строк зберігання документів про прийом в експлуатацію закінчених обєктів будівництва для обєктів місцевого значення 5 років, а відтак такі докази не можуть бути подані.

·суд першої інстанції не дослідив причини виникнення конфлікту між релігійними громадами, лише констатував факт існування такого конфлікту з приводу використання будівлі церкви.

·судом першої інстанції неправильно застосовано норми закону щодо наслідків спливу позовної давності за заявою відповідача -3 (апелянта)

·у даному випадку сільський голова мав право видати оскаржуване розпорядження, оскільки виконавчий комітет у даній сільській раді не було утворено.

·згідно Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право власності на майно, створене ними за рахунок власник коштів, пожертвуване громадянами

У відзиві на апеляційну скаргу Шумська районна державна адміністрація просить оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим що районну державну адміністрацію станом на прийняття спірного рішення було наділено повноваженнями щодо оформлення права власності на обєкти нерухомого майна з видачею свідоцтва, натомість встановлення приналежності не входило до її повноважень. Таке спірне свідоцтво про право власності видане на домоволодіння, проте в даному випадку обєктом права власності є культова споруда церква. Вважає, що розпорядження голови районної державної адміністрації та видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння суперечили вимогам чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач релігійна громада «Парафія святої праведної ОСОБА_5» просить оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують будівництво культової споруди в селі Кути лише за рахунок релігійної громади - відповідача 3. Питання про набуття права власності на будівельні матеріали тощо не є предметом позову та не входить у предмет доказування у даній справі. Натомість матеріали справи підтверджують і сторонами не заперечується, що церкву в селі Кути збудовано в тому числі й за кошти жителів цього села, частина яких у 2015 році вирішила створити ще одну релігійну громаду. Посилання апелянта на незбереження акту введення обєкта в експлуатацію є безпідставним, так як була відсутня сама процедура прийняття культової споруди в експлуатацію. Вважає, що позивачем не було пропущено строку позовної давності, лише в грудні 2015 року членам релігійної громади УПЦ КП стало відомо про порушення їх прав на культову споруду в с.Кути.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з висновком Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року) суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.03.2016 року закрито провадження в аналогічній справі та розяснено позивачу, що даний спір належить до юрисдикції господарського суду Тернопільської області.

Згідно з ст.124 Конституції України, ст.12 ГПК України, постановою пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р., роз'ясненнями Вищого арбітражного суду України від 29 лютого 1996 року N 02-5/109, судової практики, що склалась, даний спір підвідомчий господарським судам.

В судове засідання не зявилися представники відповідачів 1,2,4, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком, сторони мають право обрати іншого представника в разі неможливості участі уповноваженого представника, та відсутність інших процесуальних перешкод для розгляду справи в даному судовому засіданні, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзивах на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що парафіяльними зборами жителів с. Кути, Шумського району, Тернопільської області від 13.10.1991 року схвалено статут парафії «Святої праведної ОСОБА_5» села Кути Шумського району Тернопільської єпархії. Парафіяльними зборами від 20.10.1991 року вирішено обрати помічника парафіяльної ради (старосту церковної громади) та казначея (касира).

06.12.1991 року зареєстровано Статут парафії - Релігійна громада "Святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільсько-Кременецької єпархії Української Православної Церкви (УПЦ)" (відповідач №3).

Відповідно до положень Статуту парафія володіє правами юридичної особи, участь в її управлінні (парафіяльних зборах) приймають особи, які досягли 18-річного віку, право її представляти належить настоятелю, голові парафіяльної ради, його помічнику/старості (в межах визначених парафіяльними зборами). Здійснення обліку і збереження грошових сум та пожертвувань, складання фінансового звіту покладалось на казначея парафії.

Відповідно до наданих позивачем та відповідачем №3 документів: "Книги складського обліку", копій розписок, рахунків-фактур, видаткових накладних, квитанцій і інших розрахункових документів про придбання окремих будматеріалів, ОСОБА_5 податкової перевірки від 11.10.1994 року, письмових пояснень парафіян, з 1991 по 1997 р.р. здійснювалось будівництво церкви в селі Кути, Шумського району, Тернопільської області.

Васьковецькою сільською радою релігійній громаді УПЦ Святої праведної ОСОБА_5 було надано в постійне користування 0,1590 га землі для будівництва церковного храму (Державний акт від 27.12.1996 року ІІ-ТР№000966) (а.с. 59, 60 Т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, будівництво церкви проводилось в сукупності за рахунок пожертв, вчинення релігійних обрядів, а також силами та за кошти жителів названого села, а також і інших навколишніх сіл, що підтверджується письмовими поясненнями у справі.

Згідно пояснень представника відповідача №3, в силу специфіки діяльності даної юридичної особи, ведення нею обліку та спливу часу, інших документів, ніж долучені до справи, на підтвердження джерел фінансування будівництва церкви в цієї сторони немає.

З матеріалів справи вбачається існування лише однієї зареєстрованої релігійної громади в селі Кути в період будівництва культової споруди в селі Кути, а саме релігійної громади Святої праведної ОСОБА_5.

Згідно із змістом пояснень представника відповідача №3, в силу специфіки діяльності даної юридичної особи, ведення нею обліку та спливу часу, інших первинних документів на підтвердження джерел фінансування будівництва церкви в селі Кути в цієї сторони немає.

Згідно з поясненнями представника відповідача -3, будівля храму приймалась в експлуатацію, проте відповідні підтверджуючі докази відсутні через закінчення терміну їх збереження.

Згідно з даними архівного відділу Шумської районної державної адміністрації (листи від 11.05.2016р. №№348,350) в книгах розпоряджень голови Шумської РДА за 1996-1998 р.р. немає розпоряджень про створення Державної технічної комісії з прийому в експлуатацію культової споруди в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна, а також щодо затвердження акту такої комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва культової споруди в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна.

Документи щодо введення в експлуатацію будівлі церкви Святої праведної ОСОБА_5 в селі Кути, Шумського району відсутні в Шумській РДА та архітектурно-будівельній інспекції (а.с.44 Т.1).

З 1997 року в селі Кути за адресою: вул. Гагаріна, 17, в приміщенні храму Святої праведної ОСОБА_5 проводились богослужіння (довідка Васьковецького сільського голови №126 від 26.01.2016р.).

Розпорядженням Васьковецького сільського голови №9 від 13.03.1997р. церковну громаду села Кути визнано правовласником церковної споруди, що знаходиться в даному селі.

Оскільки на момент прийняття вказаного рішення в селі Кути була створена та зареєстрована лише одна релігійна громада, то апеляційний суд вважає, що таке Розпорядження стосувалося саме цієї релігійної громади.

Пунктом 6 розпорядження голови Шумської районної державної адміністрації №90 від 02 квітня 1997 року (відповідач №1) «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки /домоволодіння/» встановлено факт приналежності за церковною громадою УПЦ Святої праведної ОСОБА_5 на церкву по вул. Гагаріна в с. Кути. Розпорядження прийнято на підставі п.п."в" п.4 Положення про районну, районну у містах Києві та Севастополі державну адміністрацію та за результатами розгляду матеріалів Шумського БТІ (відповідача №4).

В архівному відділі Шумської РДА при розпорядженні №90 від 02 квітня 1997 року наявне лише розпорядження Васьковецького сільського голови №9 від 13.03.1997р. Інші документи, в т.ч. звернення релігійної громади про визнання за нею права власності на будівлю церкви, відсутні (а.с. 34 Т.1).

На підставі вищевказаного розпорядження голови Шумської РДА №90 від 02.04.1997 року, відповідачем №1 16.04.1997 року видано церковній громаді УПЦ Святої праведної ОСОБА_5 свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна,17. На звороті цього свідоцтва Шумським БТІ 16.04.1997 року вчинено відповідний реєстраційний напис. За даними Шумського БТІ в 1997 році оригінал свідоцтва про право власності було отримано представником релігійної громади.

Відповідно до пояснень представників позивача, визнаних представником відповідача №3 в засіданні 01.06.2016 року, вперше з оспорюваними документами їх було ознайомлено в грудні 2015 року.

Законність вищеназваних актів Розпорядження Васьковецького сільського голови №9 від 13.03.1997р., Розпорядження голови Шумської районної державної адміністрації №90 від 02 квітня 1997 року, Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна, 17, реєстраційного напису на свідоцтві є предметом позову по даній справі.

Підставою позову позивачем зазначено те, що зазначені акти видані з перевищенням повноважень; культова споруда в селі Кути по вул. Гагаріна, 17, є обєктом незавершеного будівництва; культова споруда будується для задоволення потреб усіх жителів села Кути, а не лише членів релігійної громади; у спірних документах вказана неправильна назва юридичної особи набувача прав; факт відсутності звернення релігійної громади УПЦ Святої праведної ОСОБА_5 до місцевих органів державної влади та органів місцевого самоврядування вказує на відсутність волевиявлення юридичної особи на прийняття даними владними субєктами рішень щодо визнання, встановлення права власності на культову споруду в селі Кути.

Апеляційний суд звертає увагу сторін на те, що предметом позову є саме законність зазначених актів органу місцевого самоврядування та місцевого органу державної влади. У даному випадку відсутня вимога про визнання права власності на будь яке новостворене нерухоме майно чи обєкт незавершеного будівництва (будівельні матеріали тощо). А відтак, предмет доказування прямо залежний від предмету позову.

Так, відповідно до змісту пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У відповідності до змісту ст.22 ГПК України, право визначати підстави і предмет позову належить виключно позивачу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п.3.12 пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18).

Господарський суд розглядає справу в межах предмету позову, якщо не подано клопотання про вихід за межі предмету позову.

29.09.2015 року Розпорядженням голови Тернопільської ОДА № 588-од зареєстровано статут Релігійної громади "Парафія святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату" (позивача у справі). Дана громада, яка є юридичною особою, також обєднує частину жителів села Кути Шумського району. Відповідно до статуту позивача, участь в управлінні цієї громади (парафіяльних зборах) також приймають особи, які досягли 18-річного віку.

Згідно з поясненнями представників сторін, наданими документами, зокрема: зверненнями їх представників в правоохоронні та інші державні органи, відповідями останніх, публікаціями в засобах масової інформації та іншими матеріалами справи, між релігійними громадами виник і продовжує існувати конфлікт щодо використання будівлі церкви в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна,17, двома релігійними громадами.

За ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підставами для визнання акта таких органів недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт (п.2 роз'яснень президії ВАСУ від 26.01.2000 р. N 02-5/35, з наступним змінами і доповненнями).

Недійсними можуть визнаватися не лише акти, які не відповідають законам України, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих.

Відповідність чи невідповідність акту вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент його вчинення.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Згідно ст. 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави.

На час видачі (прийняття) спірних актів чинним був Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23 квітня 1991 року, яким також передбачено, що церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави.

Згідно ст. 5 вказаного закону усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається. Релігійні організації не виконують державних функцій. Релігійна організація не повинна втручатися у діяльність інших релігійних організацій, в будь-якій формі проповідувати ворожнечу, нетерпимість до невіруючих і віруючих інших віросповідань.Релігійна організація зобов'язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку.

Згідно ст.ст. 7,8 цього закону релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання представляються своїми центрами (управліннями). На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим.

Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об'єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом. У власності релігійних організацій може бути також майно, що знаходиться за межами України. Релігійні організації мають право звертатися за добровільними фінансовими та іншими пожертвуваннями і одержувати їх. Право власності релігійних організацій охороняється законом.

Згідно ст. 18 Закону рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно ст. 29 Закону України «Про власність» об'єктами права власності релігійної організації є культові споруди, предмети релігійної обрядовості, благодійного, культурно-просвітницького і виробничого призначення, жилі будинки, грошові кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами і організаціями або передане державою чи придбане на інших підставах, не заборонених законом.

За даними позивача, його громада обєднує близько 208 жителів села Кути, яким виповнилось 18 років. Відповідно до пояснень представника позивача, даних в засіданні 01.06.2016 року, ця кількість зафіксована на час розгляду справи. За інформацією відповідача №3 станом на 13.05.2016р. 166 жителів села Кути вважають себе членами його релігійної громади. Станом на 17.05.2016 року в селі Кути, Шумського району налічується 393 виборців.

Проте, апеляційний суд критично відноситься до можливості та необхідності встановлення конкретної чисельності членів вказаних релігійних громад, оскільки така інформація не підлягає офіційній реєстрації, а така чисельність підлягає постійним динамічним змінам. Крім того, релігійна громада як релігійна одиниця створюється для задоволення релігійних потреб та інтересів своїх членів, реалізації їх прав, незважаючи на їх кількість. Закон не встановлює кількісних меж для створення чи реєстрації релігійної громади; для реєстрації статуту (положення) релігійної громади необхідною є кількість віруючих громадян в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку (ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Як зазначалось вище, церква в селі Кути, Шумського району почала функціонувати з 1997 року, тобто після введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", не є памяткою архітектури та не містить інших ознак, за наявності яких її можна було б віднести до обєктів державної власності.

Суди не піддають сумніву будівництво культової споруди членами як відповідача -3, так і позивача, оскільки в силу обставин на час будівництва культової споруди мешканці села були обєднані в одну релігійну громаду та на той час між ними не існувало конфлікту стосовно користування церквою тощо. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази того, що культову споруду в селі Кути було збудовано лише за кошти відповідача 3.

Оспорюваним розпорядженням Васьковецького сільського голови №9 від 13.03.1997р. саме церковну громаду села Кути визнано правовласником церковної споруди, що знаходиться в даному селі, без зазначення форми власності.

Згідно ст. 86 ЦК 1963 року право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність" , цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Проте, ст.23 та іншими положеннями чинного на той час Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" сільський голова не наділявся повноваженнями щодо визначення права власності.

Скаржник в апеляційній скарзі на підтвердження правомірності видачі вищевказаного розпорядження голови сільської ради покликається на ст.. ст.. 31, 42, 44 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування".

Згідно ст. 31 Закону Виконавчий комітет Ради народних депутатів є виконавчим і розпорядчим органом відповідної Ради, їй підпорядкованим та підзвітним. У сільській, селищній, міській Радах за рішенням відповідної Ради виконавчі комітети можуть не утворюватись. У цих випадках виконавчо-розпорядчі функції здійснює голова Ради одноособово.

Разом з тим, скаржник не зазначає тої норми закону, яка закріплює за виконавчим комітетом право визначати право власності на культові споруди, проте покликається на ст. 42 Закону, згідно якої виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради народних депутатів відповідно до частини третьої статті 32 цього Закону здійснює повноваження, делеговані йому державою: а саме реєструє право власності на землю і право землекористування та договори на оренду землі.

Відтак, скаржником не доведено, що виконавчий комітет сільської ради, чи голова сільської ради мав право приймати розпорядження про визнання права власності. Як не доведено те, що у 1997 році виконавчий комітет у сільській раді с. Кути не утворювався.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказане Розпорядження голови Васьковецької сільської ради № 9 від 13.03.1997 року прийнято за межами визначеної законом компетенції голови сільської ради, а відтак є незаконним.

Щодо визнання незаконним та скасування п.6 Розпорядження голови Шумської районної держаної адміністрації від 02.04.1997 року № 90 «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки /домоволодіння/», яким «встановлено факт приналежності та вирішено видати право власності на наступні житлові будинки: а саме церковній громаді УПЦ на церкву Святої праведної ОСОБА_5 село Кути вул. Гагаріна», то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно Закону України «Про власність» власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Суб'єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам.

Суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства.

Суб'єктами права колективної власності є в тому числі релігійні та інші організації, що є юридичними особами.

Згідно ст. 21 Закону України «про власність» право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Згідно ст. 88 ЦК УРСР 1963 року (Стаття 88 виключена на підставі Закону N 3718-12 від 16.12.93 ) основу особистої власності громадян становлять трудові доходи. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Майно, що є в особистій власності громадян, не повинно служити для одержання нетрудових доходів, використовуватись на шкоду інтересам суспільства.

А отже, станом на момент видачі спірного Розпорядження голови Шумської районної адміністрації про оформлення права особистої власності такої форми власності не існувало згідно вимог чинних законів.

Повноваження районної державної адміністрації станом на момент прийняття оскаржуваного акту регулювалися, в тому числі Положенням про районну, районну у містах Києві та Севастополі державну адміністрацію, затвердженим Указом Президента України від 21 серпня 1995 року N 760/95 (Указ втратив чинність згідно з Указом Президента України від 5 березня 2002 року N 218/2002).

Підпунктом 4 Пункту 18 Розділу IV вищевказаного Положення передбачено повноваження районної адміністрації у галузі містобудування, житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, зокрема, «в» сприяє розширенню житлового будівництва, здійснює контроль за забудовою, додержанням проектів будівництва; надає відповідно до законодавства дозволи на спорудження об'єктів; зупиняє будівництво в разі проведення його з порушенням планів забудови і затверджених проектів, бере участь відповідно до законодавства у прийманні в експлуатацію та затверджує акти приймання в експлуатацію об'єктів соціально-культурної сфери.

Проте, Положенням не передбачалось права райдержадміністрації (відповідача №1) встановлювати факт приналежності новозбудованого обєкта нерухомості до власності юридичної особи недержавної форми власності.

Відповідно до Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, Наказу Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 р. N 48, яким затверджено ДБН «Управління, організація і технологія.. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів. ДБН А.3.1-3-94» право власності на новозбудований обєкт нерухомості могло бути оформлене лише після введення його в експлуатацію.

Чинні на 02.04.1997 року правові норми, передбачені зокрема Наказом №48 встановлювали порядок, основні вимоги і умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від їх форми власності та призначення, способів проведення будівельних робіт і поширювалися на нове будівництво.

Проте, за даними архівного відділу Шумської районної державної адміністрації в книгах розпоряджень голови Шумської РДА за 1996-1998 р.р. немає розпоряджень про створення державної технічної комісії з прийому в експлуатацію культової споруди в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна, а також щодо затвердження акту такої комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва культової споруди в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна.

Доказів прийняття в експлуатацію культової споруди в селі Кути, Шумського району по вул. Гагаріна відповідач №3 не надав.

Порядок реєстрації нерухомості в Української СРСР регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.66, затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української РСР ОСОБА_6 31 січня 1966р. та погодженою Заступником Голови Верховного суду Української РСРР. Сіденком 15 січня 1966р., яка втратила чинність 13.12.95 на підставі Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству N 56 від 13.12.95, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056, яким затверджено Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб.

Слід зазначити, що хоча така Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.66, не поширювала свою дію на такі населені пункти як села, та втратила свою чинність станом на прийняття головою Шумської державної адміністрації оскаржуваного розпорядження від 02.04.1997 року, проте Шумська районна адміністрація видала Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння саме того зразка, який передбачений такою Інструкцією, а саме Додатком № 2-а (Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння).

Окрім того, відповідачем №3 не підтверджено існування звернення релігійної громади до Шумської РДА щодо прийняття спірного розпорядження про визнання за нею права власності на будівлю церкви. Згадка про таке звернення відсутня в оскаржуваному розпорядженні і воно (звернення) не міститься в архівних матеріалах.

З урахуванням усього вищенаведеного, п.6 розпорядження голови Шумської районної державної адміністрації №90 від 02 квітня 1997 року та видане на його підставі Свідоцтво про право особистої власності від 16 квітня 1997 року і вчинений Шумським БТІ реєстраційний напис, також суперечили вимогам чинного на той момент законодавства.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання незаконним та скасування п.6 розпорядження голови Шумської районної державної адміністрації №90 від 02 квітня 1997 року та виданого на його підставі Свідоцтва про право особистої власності від 16 квітня 1997 року і вчиненого Шумським БТІ реєстраційного напису.

З огляду на наведене, а також встановлення факту існування між сторонами конфлікту щодо використання будівлі церкви, яка є єдиною культовою спорудою в селі Кути, Шумського району та інші обставини справи, безпідставними є твердження відповідача №3 про те, що законність оскаржуваних актів не зачіпає прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

З матеріалів справи вбачається визнання позовних вимог сільським головою Васьковецької сільської ради та Шумською районною державною адміністрацією в частині заявлених до них позовних вимог.

Згідно ст.22 ГПК України господарський суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо це суперечить законодавству чи порушує інтереси інших осіб.

Апеляційний суд зазначає, що у даному випадку визнання зазначеними відповідачами позову у частині заявлених до них позовних вимог оцінено судами поруч з іншими доказами у справі у сукупності, та таке не мало заздалегідь встановленої сили для судів.

З приводу клопотання відповідача №3 про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог, слід зазначити наступне.

Згідно з ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 цього Кодексу).

Позивачем у справі, що розглядається, є юридична особа.

Відповідно до статей 13 і 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні громади одержують правоздатність юридичної особи з моменту державної реєстрації їх статуту (п.1 роз'яснень ВАСУ від 29.02.1996 р. N 02-5/109).

Статут позивача зареєстровано розпорядженням голови Тернопільської ОДА від 29.09.2015 року № 588-од. Після чого його уповноважені представники могли ознайомитись із текстами оскаржуваних актів та звернутись до суду за захистом права/інтересу створеної громади (почався перебіг позовної давності).

Оскільки стаття 83 Цивільного кодексу України не передбачає виключень щодо поширення позовної давності на вимоги про визнання недійсними рішень відповідних державних органів про повернення чи передачу культових будівель або майна у власність, то до цих вимог застосовується загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу України. Перебіг зазначеного строку починається з дня, коли заінтересована релігійна громада дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 Цивільного кодексу України). Якщо релігійна організація отримала статус юридичної особи після винесення державним органом зазначеного рішення, то право на позов у такої організації виникає з дня реєстрації її статуту в установленому законом порядку ( п. 9.5. роз'яснень ВАСУ від 29.02.1996 р. N 02-5/109).

За таких обставин, суди вважають, що строк позовної давності по даній справі заявником не пропущено.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (постанова Пленуму Вищого господарського суду 29.05.2013 № 10).

У даному контексті апеляційний суд вважає суперечливими доводи скаржника щодо застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог, оскільки позовна давність може бути застосована лише у випадку встановлення факту порушення права позивача. А натомість скаржник вважає, що права позивача не порушені, але просить застосувати позовну давність.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції, з них не вбачається підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 03.06.2016 року у справі №921/204/16-г/6 - залишити без змін, апеляційну скаргу Релігійної громади "Святої праведної ОСОБА_5" села Кути Шумського району Тернопільсько-Кременецької єпархії Української Православної Церкви" б/н від 17.06.2016 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 05.09.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1