РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2016Справа №910/7161/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс"
про стягнення 317 776,38 грн.
Суддя Борисенко І.І.
Представники:
від позивача - Левченко В.І., представник за довіреністю;
від відповідача -не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс" про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 317 776,38 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір №510312 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.06.2007 на виконання умов якого позивач поставив відповідачу теплову енергію, однак відповідач свої зобов'язання не виконав у повному обсязі, у зв'язку з чим, за останнім станом на 01.01.2016 рахується заборгованість за використану теплову енергію в сумі 210 108,91 грн.

У зв'язку з простроченням сплати боргу позивачем нараховані 3% річних у розмірі 10 187,86 грн. та 97 479,61 грн. інфляційних втрат.

14.06.2016 Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що відповідач є експлуатуючою організацією будинку №1 по вул. Ю. Шумського в м. Києві. Товариству на праві власності не належить жодне житлове або нежитлове приміщення у вказаному будинку. До 26.04.2014 грошові зобов'язання відповідача за договором виконувались за рахунок виконання зобов'язань з оплати коштів Товариству кінцевими споживачами. З 26.04.2014 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 року №1198-7 внесено, зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-4. Зокрема, законом було внесено зміни в п. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та її викладено в наступній редакції «виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація)». Так, теплопостачальною організацією за адресою: м. Київ, вул. Ю. Шумського 1 є ПАТ «Київенерго». Таким чином, з 26.04.2014 року Позивач зобов'язаний був укласти окремі договори на надання послуг із кожним споживачем окремо. Наголошуємо, що Відповідач не є Споживачем послуг Позивача.

Позивачем подані заперечення на відзив, в яких позивач вказав, що враховуючи умови договору (п. 2.3.1) стороною, на яку покладено обов'язок по оплаті вартості спожитої теплової енергії, є Відповідач то і спірна заборгованість за договором є заборгованістю саме Відповідача перед Позивачем.

07.07.2016 відповідачем подані додаткові пояснення згідно яких відповідач вказав, що здійсненні відповідачем оплати (без чіткого зазначення періоду, за які місяці здійснюються оплати) були зараховані позивачем на власний розсуд, що призвело до неправомірного збільшення розміру штрафних санкцій, що можуть бути стягнуті з відповідача.

Позивач заперечив проти неправомірного зарахування коштів вказавши, що зарахування коштів відбулось правомірно. При цьому позивач звернув увагу суду на те, що Відповідач відображає свої платежі не в тих місяцях коли вони були здійсненні таким чином приховує наявність заборгованості та прострочення виконання зобов'язання.

30.08.2016 Відповідачем подано заяву про визнання позову та розстрочення його виконання. У вказаній заяві Відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив розстрочити виконання рішення суду на 20 місяців за запропонованим графіком, у зв'язку з тим, що фінансовий стан Відповідача унеможливлює виконання рішення у передбачені законом строки.

Позивач у судовому засіданні заперечив проти задоволення вказаної заяви про розстрочення виконання рішення суду з підстав її необґрунтованості.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2007 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (надалі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс" (надалі - відповідач) укладено Договір №510312 на постачання теплової енергії у гарячій воді (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 2.2.1 Договору позивач зобов'язується безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із «Споживачем» (Додатки 3,4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими «Споживачем» величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку №1.

Відповідно до пункту 2.3.1 Договору відповідач зобов'язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожним параметрам в обсягах, які визначені у Додатку №1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у Додатку№2.

Додатком №1 до Договору визначено обсяги постачання теплової енергії.

Згідно з пунктом 9 Додатку 2 до Договору відповідач щомісячно з 12 по 15 число отримує оформлену Постачальником платіжну вимогу-доручення на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця за мінусом суми фактично сплаченої теплової енергії в поточному місяці; табуляграму фактичного споживання за попередній період та акт звірки, який оформлює і повертає один примірник «Постачальнику» протягом двох днів з моменту їх одержання.

Відповідно до пункту 10 Додатку №2 до Договору відповідач щомісячно забезпечує:

- не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на транзитний рахунок ГІОЦ КМДА;

- до 25 числа поточного місяця, сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями, на рахунок «Постачальника» згідно з його розрахунком.

Нарахування відповідачу за теплову енергію здійснюється відповідно до звертання-доручення про укладення Договору від 01.06.2007 та додатку 2 до Договору - ГВП по приладах обліку, Опал. - розрахунковим способом за тарифами, встановленими і затвердженими постановами національної комісії регулювання електроенергетики України та Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 01.10.2013 до 01.01.2016 у відповідача виникла заборгованість за використану теплову енергію в розмірі 210 108,91 грн., що підтверджується обліковими картами (табуляграмами) та довідкою про надходження коштів за спожиту згідно з Договором теплову енергію.

Вказаними доказами стверджується, а відповідачем не заперечується факт постачання позивачем відповідачу протягом жовтня 2013 - грудня 2015 років теплової енергії у гарячій воді.

Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді є договором енергопостачання, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями параграфу 3 глави 30 ГК України.

Відповідно до частини 1 статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до пункту 2 статті 32 закону України "Про житлово-комунальні послуги" розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Частинами 6, 7 статті 276 ГК України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач позов визнав, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 210 108,91 нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлена вимога про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 10 187,86 грн. та інфляційні втрати у сумі 97 479,61 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягає задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача за період з жовтня 2013 року до грудня 2015 року в сумі 10 187086 грн. 3% річних та 97 479,61 грн. інфляційних втрат.

У процесі розгляду справи відповідач позов визнав, разом з тим, просив розстрочити виконання рішення суду з посиланням на п. 6 ст. 83 ГПК України.

Розглянувши подану заяву про розстрочення виконання рішення суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» визначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, подаючи відповідну заяву, за висновками суду, заявником повинно бути доведено наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 218 ГК України передбачено, що не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в заяві заявником суду не надано.

Суд вказує, що заявником також не наведені конкретні виняткові обставини, що ускладнюють виконання рішення суду.

З огляду на те, що Відповідач належними та допустимими доказами не обґрунтував підстав (зокрема виключних) для надання розстрочення виконання рішення суду та не обґрунтував обставин викладених у заяві щодо унеможливлення виконання рішення суду у передбачений законом строк, за висновками суду в задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Акважитлосервіс» (02098, м. Київ, вул. Шумського Юрія, буд. 1, офіс 117, ідентифікаційний код 32912668) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І. Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 00131305) 210 108 (двісті десять тисяч сто вісім) грн. 91 коп. основного боргу, 10 187 (десять тисяч сто вісімдесят сім) грн. 86 коп. 3% річних, 97 479 (дев'яносто сім тисяч чотириста сімдесят дев'ять) грн. 61 коп. інфляційних втрат, 4 766 (чотири тисячі сімсот шістдесят шість) грн. 65 коп. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.09.2016

Суддя І.І. Борисенко