ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2016 р. Справа №922/5966/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача - Приведенна А.М., за довіреністю б/н від 15.06.2016 року;

відповідача - не з'явився;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Барвінок», м.Харків, (вх.№2157Х/1-40) на ухвалу господарського суду Харківської області від 29.07.2016 року по справі №922/5966/14,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технології обладнання», м.Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Барвінок», м.Харків,

про стягнення коштів в розмірі 1265766,87 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.07.2016 року у справі №922/5966/14 (суддя Пономаренко Т.О.) у задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Барвінок» про розстрочення виконання рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016 року по справі №922/5966/14 відмовлено.

Відповідач з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті ухвали норм права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 29.07.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким заяву про розстрочку виконання рішення суду задовольнити.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.08.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Барвінок» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

19.08.2016 року позивач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№8236), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 22.08.2016 року була направлена апелянту та третій особі рекомендованими листами 11.08.2016 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана третьою особою 19.08.2016 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, третя особа у судове засідання не з'явилася, про причини не з'явлення суд не повідомила.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду, яка направлялася на адресу апелянта повернулася до суду з позначкою поштового відділення - «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, що свідчить про належне повідомлення сторін про час та місце проведення судового засідання, а також на те, що явка представників сторін та третьої особи у судове засідання не була визнана обов'язковою та зважаючи на стислі строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, у відповідності до приписів статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 22.08.2016 року представник позивача пояснив, що проти позиції апелянта заперечує з підстав викладених у його відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

09.02.2016 року господарським судом Харківської області по справі №922/5966/14 прийнято рішення, яким у позові ТОВ «Технології обладнання» відмовлено частково; стягнуто з ТОВ «Барвінок» на користь ТОВ «Технології обладнання» основний борг у сумі 923302,92 грн., пеню в розмірі 97424,86 грн., 3% річних у розмірі 6871,05 грн. та судовий збір у розмірі 20551,98 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року рішення суду першої інстанції від 09.02.2016 року по справі №922/5966/14 залишено без змін.

На виконання рішення суду від 09.02.2016 року господарським судом Харківської області видано наказ на примусове виконання рішення від 17.05.2016 року, який разом з супровідним листом від 17.05.2016 року №012937 направлено стягувачу.

В подальшому, постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2016 року рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 року по справі №922/5966/14 залишено без змін.

У червні 2016 року відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Барвінок», звернулося до суду з заявою в порядку ст. 121 Господарського процесуального кодексу України про розстрочку виконання рішення суду відповідно графіку визначеного у заяві, а саме: по 100000,00 грн. щомісяця з липня 2016 року по 17 березня 2017 року з остаточним погашенням заборгованості у квітні 2017 року в сумі 148150,81 грн.

Суд першої інстанції, розглянувши зазначену заяву, виніс 29.07.2016 року оскаржувану ухвалу.

Згідно ч. 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Як вбачається з вимог ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, задоволення заяви про розстрочку або відстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Зазначена стаття не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може розстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні розстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Відповідно до п.7.1.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 7.2 постанови «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2010 року №9 розтлумачив приписи ст. 121 Господарського процесуального кодексу України та вказав, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, норма ст. 121 Господарського процесуального кодексу України не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити виконання прийнятого ним рішення, однак визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих обставин та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи утруднюють його виконання, а тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України і за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, має право відстрочення виконання рішення. Тобто, до заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення. Обов'язковою умовою надання розстрочки чи відстрочки є, зокрема, не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об'єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, які, до того ж, мають бути винятковими, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому.

Обґрунтовуючи неможливість виконання рішення суду у даній справі, заявник як у заяві так і у апеляційній скарзі посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Барвінок» знаходиться в важкому матеріальному та фінансовому стані внаслідок не його господарської діяльності, а в силу незалежних від нього обставин, а саме: втрати технологічного обладнання в результаті скоєного проти товариства злочину, як наслідок втрата можливості отримувати прибуток для розрахунків із стягувачем; збільшення заборгованості перед кредитором за технологічне обладнання, за рахунок різкого падіння курсу євро; наявність значних інфляційних процесів у економіці держави в період розгляду спору між сторонами; погіршення економічної ситуації в країні і як наслідок зменшення обсягів продажу закладами громадського харчування, що призвело до зменшення попиту та прибутку товариства від орендних платежів за обладнання та нерухомість; відсутність грошових коштів на рахунку.

Крім того, відповідач вказує, що разове стягнення всієї суми заборгованості в розмірі 1048000,00 грн. може привести до повної зупинки діяльності товариства та в подальшому до його банкрутства. Відповідач зазначає, що розстрочення платежу дасть час товариству для пошуку втраченого обладнання та отримання компенсації від винних осіб, тобто можливість повністю розрахуватися зі стягувачем за рахунок погашення заборгованості на протязі 10 місяців.

Оцінюючи встановлені по справі обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив відсутність підстав до надання відстрочки.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Рішення про розстрочення виконання рішення суду є перш за все судженням суду, яке ґрунтується на додержанні балансу інтересів кредитора та боржника. В силу цього розстрочка не може надаватися виключно в інтересах боржника із посиланням на необхідність поліпшення фінансового стану боржника. Така розстрочка, надана за відсутності виняткових обставин, негативно впливає на охоронюваний законом інтерес кредитора.

Зокрема, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Як вбачається із матеріалів справи, справа №922/5699/14 перебувала на розгляді з грудня 2014 року, тобто більше як два роки.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру…», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин даної справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як виняткові обставини (див. §40 рішення Європейського суду з прав людини у справі Півень проти України від 29.06.2004).

Крім того, звертаючись до суду з заявою та з апеляційною скаргою заявником (відповідачем у справі) не надано належних доказів на підтвердження важкого фінансового стану товариства та обставин, що ускладнюють виконання рішення господарського суду Харківської області від 09.02.2016 року по справі №922/5966/14, зокрема доказів відсутності коштів на усіх рахунках боржника відкритих в фінансових установах, податкових, фінансових звітностей, які б свідчили про збитковість діяльності товариства, відсутність майна, яке б можна було направити на покриття заборгованості, тощо.

Фінансовий стан підприємства це сукупність показників, які відображають наявність, розміщення і використання ресурсів підприємства, реальні і потенційні фінансові можливості підприємства. Незадовільний фінансовий стан характеризується незадовільною платіжною готовністю, простроченою заборгованістю перед бюджетом, постачальником і банком, недостатньо стійкою потенційною фінансовою базою в зв'язку з несприятливими тенденціями в виробництві тощо.

ТОВ «Барвінок» не надано суду доказів важкого фінансового стану підприємства, тобто таких, що можуть засвідчити неможливість виконання боржником судового рішення, а також не надано доказів винятковості такого випадку, що може бути підставою для розстрочення судом його виконання.

За загальним правилом цивільного законодавства боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів.

Отже, в ході здійснення своєї підприємницької діяльності відповідач діє на власний розсуд та має і повинен розуміти всі ризики, які можуть мати його правовідносини з контрагентами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач, всупереч приписів вищевказаних норм права не навів та не обґрунтував наявності обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду по даній справі, а судом першої інстанції оцінено матеріали справи у відповідності з вимогами чинного законодавства і правомірно відмовлено у задоволенні заяви відповідача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Барвінок» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала господарського суду Харківської області від 29.07.2016 року по справі №922/5699/14 має бути залишена без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. ст. 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Барвінок» залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 29.07.2016 року по справі №922/5966/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Терещенко О.І.