донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

17.08.2016р. справа №908/1024/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: не зявився
від відповідача:не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область
на рішення господарського суду Запорізької області
від15.06.2016р.
по справі№908/1024/16 (суддя: Попова І.А.)
за позовом:Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «Електроцентр-Комплекс» м. Запоріжжя
провизнання недійсним Договору №116 від 13.02.2014р. в частині визначення ціни, вказаної в Специфікаціях №7 та №8

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електроцентр-Комплекс» м.Запоріжжя про визнання недійсним Договору №116 від 13.02.2014р. в частині визначення ціни, вказаної в Специфікаціях №7 та №8.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 15.06.2016р. у справі №908/1024/16 в позові відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позов про визнання недійсним Договору №116 від 13.02.2014р. в частині визначення ціни, вказаної в Специфікаціях №7 та №8 задовольнити в повному обсязі.

Підставами для скасування рішення господарського суду позивач вважає неповне дослідження доказів, які мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що за умовами спірного договору однією з істотних умов договору є ціна ресурсів, яка повинна бути встановлена на момент укладення договору і може бути змінена виключно додатковою до договору угодою сторін. Однак, позивач наголошує, що спеціальна додаткова угода про конкретні зміни ціни за Специфікаціями не укладалась.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що встановлення скоригованої ціни відповідачем є фактично одностороння, без погодження покупця, зміна істотної умови договору без повідомлення іншої сторони договору.

Крім того, позивач зазначає про те, що встановлення ціни в еквіваленті іноземної валюти, навіть за наявності імпортної складової структури ціни є незаконним.

Представник позивача у судове засідання не прибув. Направив клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, надав заперечення, просив розглянути скаргу за його відсутністю.

Судова колегія вважає можливим здійснити розгляд справи у відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи, оскільки сторони були повідомлені про день та час судового засідання належним чином відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України. Клопотання позивача про відкладення розгляду справи судом розглянуто та не задоволено, оскільки в ньому не визначено про намір надання додаткових доказів в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, а справа переглядається за наявними в ній доказами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

З матеріалів справи вбачається, що 13.02.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електроцентр Комплекс» (Постачальник) укладено договір поставки №116 (далі Договір №116), за умовами якого постачальник зобовязався передати, а покупець прийняти та оплатити електротехнічні ресурси на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 2.1. Договору № 116 узгоджено, що кількість, номенклатура ресурсів вказуються у специфікаціях до даного договору, які є невід'ємними його частинами.

Відповідно до п.п. 4.1, п. 4.2 Договору поставка ресурсів здійснюється по цінам, які визначені у відповідності до умов поставки, зазначеним в Специфікаціях та включають в себе всі податки, збори та інші обовязкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати постачальника, повязані з поставкою ресурсів. Ціна на ресурси може бути змінена тільки за взаємною згодою сторін шляхом внесення змін в даний договір. Зміна ціни після оплати ресурсів не допускається.

Згідно з п.п. 10.4. та 10.5. Договору зазначений договір вступає в силу від дати його підписання. Цей договір діє до 01.06.2015р. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобовязань (в тому числі гарантійних) по вказаному договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору сторонами підписано специфікації № 7 та № 8, якими узгоджено найменування продукції, кількість, вартість, умови оплати, строк поставки.

Договір №116 від 13.02.2014р. та Специфікації до нього № 7 та № 8 від 13.02.2014р. підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств без зауважень.

Матеріалами справи підтверджено, що Протоколом №1 від 29.04.2016р. річних загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» змінено тип та найменування товариства на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується також Витягом з ЄДРПОУ, Статутом підприємства, який затверджено Загальними зборами акціонерів від 29.04.2016р.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

Згідно з статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Позивач, звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Договору №116 від 13.02.2014р. в частині визначення ціни, вказаної в Специфікаціях №7 та №8 та посилається на ст.ст. 203, 638, 651, 693 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 188 Господарського кодексу України.

Суд відмовляючи у задоволенні позову Приватному акціонерному товариству «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, дійшов висновку, що укладаючи договір сторони погодили, що сума договору не є постійною і визначається у специфікаціях, що укладаються до нього, що не суперечить принципу свободи договору. Крім того, судом зазначено про те, що Специфікації №7 та №8 підписані уповноваженими представниками обох сторін, що свідчить про їх двостороннє узгодження.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із засад цивільного законодавства визначається свобода договору.

Таким чином, підставами для виникнення прав та обовязків, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, визначаються договори та інші правочини.

Крім того, ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Порядок укладення договорів визначається Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України.

Згідно з ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, право сторін на свободу договору підтверджується ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином, за підставою виникнення можна виділити право на односторонню відмову від зобовязання (договору) як наслідок порушення, допущеного іншою стороною, а також право на односторонню відмову від зобовязання (договору) незалежно від порушення з боку іншої сторони. Одностороння відмова від договору не потребує узгодження і як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. Якщо право на односторонню відмову у сторони відсутнє, то намір розірвати договір можна реалізувати лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору за судовим рішенням на вимогу однієї зі сторін.

Тобто, одностороння відмова від договору є наслідком порушення, допущеного іншою стороною, або не пов'язаний з порушенням з боку іншої сторони і можливий лише у випадках, передбачених законом або договором. Таке право реалізується управленою стороною в позасудовому порядку шляхом направлення письмового повідомлення про відмову від зобовязання (договору).

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів зазначає що, зазначена позовна правомірно розглянута господарським судом, виходячи із частини 2 ст. 124 Конституції України, ст. 1 Господарського процесуального кодексу України та ст.ст. 5, 6 Закону України «Про третейські суди».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.п. 4.1, п. 4.2 Договору поставка ресурсів здійснюється по цінам, які визначені у відповідності до умов поставки, зазначеним в Специфікаціях.

В пункті 1 Специфікацій № 7 та № 8 зазначено вартість ресурсів, які поставляються у відповідності до даних специфікацій.

Пунктом 7 Специфікації № 7 встановлено, що ціни даної пропозиції розраховані, виходячи із відповідного курсу НБУ, станом на 02.04.2014р. та дорівнює 1 євро=15,3154грн. Якщо на день оплати курс НБУ (євро/гривня) зросте більш ніж на 3%, відносно курсу НБУ (євро/гривня) станом на 02.04.2014р., то відповідно до зміни курсу буде виставлений рахунок на доплату.

В свою чергу пунктом 8 Специфікації № 8 встановлено, що ціна розрахована, виходячи із курсу НБУ на 24.03.2014р.: 1 EURO=14,0507.UAH. У випадку зміни курсу на день, який передує дню виставлення рахунку більш +/-3%, ціна підлягає пропорційному перерахуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що сторони, укладаючи договір, узгодили, що сума договору не є постійною і визначається у специфікаціях, які є невідємною його частиною, що не суперечить принципу свободи договору, встановленого ст. 627 Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки змін до договору сторони не вносили, Специфікації № 7 та № 8 підписані уповноваженими представниками обох сторін, що свідчить про їх двостороннє узгодження, тому договір не може бути визнаний недійсним в частині визначення ціни.

Щодо доводу апелянта про те, що встановлення ціни в еквіваленті іноземної валюти, навіть за наявності імпортної складової структури ціни є незаконним, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору.

Відповідно до статті 190 Господарського кодексу України, вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Згідно з приписами статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 статті 533 цього ж Кодексу унормовано, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, втім, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Отже, приписи чинного законодавства визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, водночас не містять заборони визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 15.06.2016р. у справі №908/1024/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область на рішення господарського суду Запорізької області від 15.06.2016р. у справі №908/1024/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 15.06.2016р. у справі №908/1024/16 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: Т.М. Колядко

ОСОБА_3

Надруковано 6 прим:

1прим.-Позивачу;

2прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим. ДАГС;

1прим.-ГСЗО.