ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2016 р.Справа № 922/4461/14

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Суслова В.В.

судді: Макаренко О.В. , Бринцев О.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект", м. Харків 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕСТСЕЛЛЕР", м. Харків
про та за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору до про звернення стягнення на предмет іпотеки Державного підприємства "Український науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та економічних вишукувань УкрНДННТВ", м. Харків 1. Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект", м. Харків визнання недійним пункту договору
за участю пердставників:

позивача - ОСОБА_2, довіреність від 23.12.2014 року;

відповідача - ОСОБА_1, довіреність від 15.01.2015 року;

третьої особи (ТОВ "БЕСТСЕЛЛЕР") - не з'явився;

третьої особи (з самостійними вимогами) - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект", в якому просить в погашення заборгованості у розмірі 4682739,94 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки:

- нежитлові приміщення підвалу №№ 1-3, 3а, 4-18, I-V площею 590,8 кв.м.; другого поверху №№ 1-25,33, 41, 47-68 площею 1199,0 кв.м.; третього поверху №№ 1-101 площею 1585,8 кв.м.; четвертого поверху №№ 1-103 площею 1537,0 кв.м., п'ятого поверху №№ 1-100 площею 1492,5 кв.м. в нежитлові будівлі літ. "А-9", загальною площею 7148,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення першого поверху №№ 1а, 14,16, 25,31, 32,32а, 33, 34, 35, 35а, 35б, 38,40-45,45а, 46, 47, 47а, 48, 49, 49а, 50-55, 55а, 56, 75, 75а, 99, 100, 102, 103, I-V площею 743,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ "А-9", загальною площею 7148,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення цоколю №№ 1-8; першого поверху №№ 1-11; другого поверху №№ 1-5, третього поверху №№ 1-12 загальною площею 613,6 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Б-3", яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення №№ 1-10 загальною площею 605,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "В-1", яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення №№ 1-3 загальною площею 43,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Г-1", яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38,

які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" (), шляхом набуття Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" () права власності на предмет іпотеки за ціною, що визначена незалежним суб'єктом оціночної діяльності та становить 48015400,54 грн. з ПДВ (в еквіваленті 4121139,86 доларів США по курсу НБУ на дату звіту, що становив за 100 доларів - 1165,10 грн.).

Ухвалою суду від 23.12.2014 року провадження у справі № 922/4461/14 було зупинено та призначено проведення судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено судовим експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_3.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 лютого 2015 року задоволено клопотання експертів про забезпечення обстеження, необхідного для проведення експертизи, яке надійшло до суду 27.01.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 квітня 2015 року задоволено клопотання експертів від 25.03.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07 вересня 2015 року було задоволено клопотання експертів від 18.08.2015 року.

06 жовтня 2015 року справа № 922/4461/14 була повернута до господарського суду Харківської області з повідомленням про неможливість надання висновку експерта з посиланням на незадоволення судом клопотання експерта.

12 жовтня 2016 року провадження у справі № 922/4461/14 поновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні.

Для необхідності надання сторонами додаткових доказів по справі розгляд справи неодноразово відкладався, а саме ухвалами суду від 19.10.2015 року та від 26.10.2015 року.

Окрім того, ухвалою господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року до спільного розгляду із первісним позовом була прийнята позовна заява Державного підприємства "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ" , в якій третя особа з самостійними вимогами просить суд визнати недійсним пункт 1.1. Договору іпотеки від 06.04.2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень 1-го поверху 3а, 15, 16, 44, 79, 79а, 80, 80а, 81, 81а, 82, 88, 91 (санвузли, коридори), загальною площею 125,4 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-9" за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 38.

Ухвалами господарського суду Харківської області від 23.11.2015 року та від 07.12.2015 року розгляд справи було відкладено.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.12.2015 року провадження по справі № 922/4461/14 зупинено до надання експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_3 експертного висновку. Зобов'язано судових експертів виконати вимоги ухвали господарського суду Харківської області від 23.12.2014 року та провести по справі № 922/4461/14 будівельно-технічну експертизу.

Після повернення справи до господарського суду Харківської області, ухвалою господарського суду Харківської області від 01.08.2016 року провадження у справі №922/4461/14 було поновлено та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 08.08.2016 року об 11:00 год.

04 серпня 2016 року від представника ТОВ "Інститут Харківпроект" надійшло клопотання за вх. № 25811 про відкладення розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

08 серпня 2016 року від представника відповідача за первісним позовом до канцелярії суду була подана заява про застосування строків позовної давності за вх. № 25970. Подана заява долучена судом до матеріалів справи.

В призначеному судовому засіданні 08.08.2016 року був присутній представник позивача за первісним позовом.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання не з'явився. В поданому до суду клопотанні про відкладення розгляду справи представник відповідача вказує на свою участь в судовому засіданні в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова по справі №644/3404/16-ц в той же день та в той же час, що в свою чергу унеможливлює його присутність у судовому засіданні при розгляді справи №922/4461/14. За таких обставин, представник відповідача і просить відкласти розгляд справи на інший час, проте в той же день.

Треті особи своїх представників до суду не направили, про причину неявки суд не повідомили.

Дослідивши клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи та заслухавши позицію представника позивача, який зазначив про необхідність ознайомлення з поданою до суду заявою відповідача про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача за вх. № 25811. В судовому засіданні 08.08.2016 року була оголошена перерва до 14:30 год.

Після перерви у судовому засіданні розгляд справи був продовжений 08.08.2016 року об 14:30 год.

Присутній представник позивача за первісним позовом просить суд задовольнити позов. Відмовити відповідачу в задоволенні клопотання щодо застосування строків позовної давності з підстав викладених у письмових поясненнях за вх. № 26126. Також просить відмовити в задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами, вказуючи про його необгрунтованість та недоведеність.

Представник відповідача заперечує проти первісного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами. До первісного позову просить застосувати строки позовної давності.

Треті особи своїх представників до суду так і не направили, додаткових документів не надали.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним позовом та позовом третьої особи з самостійними вимогами, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача за первісним позовом, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд установив наступне.

21 вересня 2006 року між ПАТ "УкрСиббанк" (банк) та ТОВ "Інвестиційна компанія "Бестселлер" (позичальник) укладено кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц, відповідно до п. 1.1 якого банк зобовязується надавати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 2000000,00 (два мільйона) доларів США 00 центів у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 10100000,00 (десять мільйонів сто тисяч) гривень 00 копійок по курсу НБУ на день укладання цього договору.

За період з 4 жовтня 2006 року по 22 жовтня 2013 року сторонами укладено 23 додаткові угоди до кредитного договору, а саме: № 1 від 4 жовтня 2006 року, № 2 від 25 жовтня 2006 року, № 3 від 27 жовтня 2006 року, № 4 від 8 грудня 2006 року, № 5 від 21 березня 2007 року, № 6 від 6 квітня 2007 року, № 7 від 16 квітня 2007 року, № 8 від 29 листопада 2007 року, № 9 від 5 січня 2009 року, № 10 від 4 червня 2009 року, № 11 від 10 червня 2009 року, № 12 від 1 липня 2009 року, № 13 від 6 липня 2009 року, № 14 від 20 серпня 2009 року, № 15 від 25 серпня 2009 року, № 16 від 27 жовтня 2009 року, № 17 від 2 листопада 2009 року, № 18 від 5 листопада 2009 року, № 19 від 1 лютого 2010 року, № 20 від 4 лютого 2010 року, № 21 від 23 червня 2010 року, № 22 від 29 червня 2010 року та № 23 від 22 жовтня 2013 року.

Згідно п. 1.2.2 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 21 березня 2007 року позичальник зобовязаний у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 21 вересня 2016 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін, або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п. п. 2.3, 2.5, 5.3, 5.5, 5.6, 5.9, 5.10, 5.11, 7.4, 9.2 цього договору. Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок банку.

Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору, в редакції додаткової угоди № 6 від 6 квітня 2007 року, за використання кредитних коштів за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 12,5 % (дванадцять цілих пять десятих) процентів річних за кредитами в доларах США; 16,5 % (шістнадцять цілих пять десятих) процентів річних за кредитами в українській гривні та 8,99 % (вісім цілих девяносто девять сотих) процентів річних за кредитами в швейцарських франках, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. Не раніше ніж через 1 місяць з дня укладання цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки в порядку, визначеному в п. 9.2 цього договору. В такому ж порядку може бути встановлений новий розмір процентної ставки у випадку невиконання позичальником умов п. 4.8 цього договору.

Також, додатковою угодою № 6 від 6 квітня 2007 року до кредитного договору сторони внесли зміни в п. 1.3.2 кредитного договору, який виклали у наступній редакції: "За користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі:

- 18,75 % (вісімнадцять цілих сімдесят пять сотих) процентів річних за кредитами в доларах США;

- 24,75 % (двадцять чотири цілих сімдесят пять сотих) процентів річних за кредитами в українській гривні;

-13,49 % (тринадцять цілих сорок девять сотих) процентів річних за кредитами в швейцарських франках.

Такий розмір процентної ставки застосовується до простроченої заборгованості клієнта по основній сумі боргу."

Згідно додаткової угоди № 9 від 5 січня 2009 року до кредитного договору сторони домовились викласти графік встановлення ліміту кредитування (додаток № 1 до кредитного договору) в редакції додатку № 1 до цієї додаткової угоди. Відповідно до графіку встановлення ліміту кредитування, який є додатком до додаткової угоди № 9 від 5 січня 2009 року до кредитного договору, позичальник зобовязується додержуватись встановленого ліміту кредитування у відповідності з наведеним у цьому додатку графіку. Також сторони домовились, що будь-яка сума заборгованості за кредитом, що перевищує розмір максимально допустимої заборгованості за сумою неповерненого кредиту, який (розмір) встановлений на відповідну дату, зазначену в п. 2 вказаного графіку, вважається простроченою сумою боргу.

Одже, відповідно до умов Кредитного договору Позичальник зобовязався прийняти, належним використовувати і повернути Банку кредит в порядку і на умовах, визначених Кредитним договором.

На виконання умов кредитного договору та з урахуванням додаткових угод до нього, Банком був наданий, а позичальником отриманий кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 5000000,00 (п`ять мільйонів) доларів США 00 центів. Вказане підтверджується копіями меморіальних ордерів № 01 від 22 вересня 2006 року, 28 вересня 2006 року, 5 жовтня 2006 року, 11 жовтня 2006 року, 26 жовтня 2006 року, 27 жовтня 2006 року.

Проте, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань, позичальник починаючи з 01.07.2010 року не здійснював своєчасного погашення платежів з кредиту та процентів за користування кредитом (відповідно до Виписки наданої позивачем, а.с. 211, т. 1), у звязку із чим у відповідності до Розділу 11 Кредитного договору Банк направив Позичальнику вимогу № 33-15/9098 від 12.04.2012 року про визнання терміну повернення кредиту таким, що настав, а кредиту та плати за кредит обовязковими до повернення. Зазначену вимогу Позичальник отримав 17.04.2012 року, проти вимоги не заперечував, проте до цього часу заборгованість не сплатив.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитними договором, 06.04.2007 року між Банком та ТОВ "Інститут Харківпроект" (надалі - Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки /нерухомого майна/, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, реєстровий № 1875 (далі - Договір іпотеки).

Відповідно до ст. 4.1.1. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення Боржником будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим Договором.

Враховуючи невиконання позичальником - ТОВ "ІК "Бестселлер" зобовязань за Кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 року, 25.02.2014 року АТ "УкрСиббанк" направив на адресу Іпотекодавця та Позичальника (боржника) вимогу № 33-15/7020 від 24.02.2014 року, якою вимагав протягом 30 (тридцяти) календарних днів сплатити на користь Банку прострочену заборгованість по Кредитному договору.

Відповідно до поштового повідомлення Іпотекодавець зазначену вимогу отримав 03.03.2014 року, проте заборгованість погашена так і не була.

Як вбачається з позовної заяви, станом на 01.10.2014 року сума заборгованості за Кредитним договором, існування якої підтверджується постановою ВГСУ від 29.12.2015 року у справі № 922/1729/15, складає 4682739,94 доларів США, з яких: прострочений борг по сплаті основного боргу 2609051,36 доларів США та процентів 2073688,58 доларів США.

Такі обставини, на думку ПАТ "УкрСиббанк", свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим до суду був поданий позов до ТОВ "Інститут Харківпроект", в якому ПАТ "УкрСиббанк" просить в погашення заборгованості у розмірі 4682739,94 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки.

В той же час, надаючи правову кваліфікацію первісним позовним вимогам, з урахуванням фактичних та правових підстав, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 та ст. 193 ГК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 575 ЦК України, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умові іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань передбачена нормами ч. 2 статті 16 ЦК України, ч. 3 статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку", - цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором, як це має місце в даному разі.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку» судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-61цс15 від 27.05.2015 року.

З урахуванням положення частини шостої статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а у разі відсутності такої згоди - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального Кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

З метою встановлення вартості предмету іпотеки, ухвалою господарського суду Харківської області від 23.12.2014 року у справі № 922/4461/14 було призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_3 (61177, м.Харків, вул. Золочівська, 8-А).

Відповідно до висновку судової комісійної оціночно-будівельної експертизи № 13068, ринкова вартість нерухомого майна, що є предметом іпотеки від 06.04.2007 року нотаріально посвідченого нотаріусом Харківського міского нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 1875, зі змінами та доповненнями на час проведення експертизи складає 76573719,00 грн.

Одже, виходячи з того, що Третьою особою (Позичальником) були порушені умови Кредитного договору щодо повернення грошових коштів у встановлені договором строки, а майновим Поручителем (Відповідачем) письмова вимога позивача про усунення порушень не виконана, суд вважає що вимога позивача за первісним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості є обгрунтованою та підтвердженою матеріалами справи.

Проте, Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут "Харківпроект" було заявлено про застосування позовної давності, про що до суду подано відповідну заяву за вх. № 25970.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, як вказано в ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

В обгрунтування поданої заяви відповідач вказує, що Договір іпотеки укладений у забезпечення грошових зобов'язань боржника (ТОВ "ІК "Бестселлер") за Кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 78-06-мв/840-хркц.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості ТОВ "ІК "Бестселлер", боржник починаючи з 01 липня 2010 року систематично порушує умови Кредитного договору щодо щомісячної сплати процентів за користування грошовими коштами, а в частині повернення основної суми боргу починаючи з 01 березня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1.1. Договору іпотеки, в редакції від 27.10.2009 року, Іпотекодавець має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення будь-якого зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

В той же час, ч. 2 ст.35 Закону України "Про іпотеку" вказує, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, зважаючи на те, що п. 4.1.1. Договору іпотеки передбачено, що право звернути стягнення на предмет іпотеки (тобто право вимоги) у ПАТ "УкрСиббанк" виникає з моменту будь-якого порушення Боржником своїх зобовязань за кредитним договором, Відповідач вважає, що таке право у Позивача виникло з 01 липня 2010 року. А враховуючи те, що строк виконання зобовязань, що виникли на підставі Договору іпотеки, визначений моментом вимоги із встановленням відповідно до ст.35 Закону України "Про іпотеку" пільгового строку 30 днів, строк позовної давності за вимогами про стягнення на предмет іпотеки у даному спорі починає перебіг з 01 серпня 2010 року.

За таких обставин відповідач вважає, що строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на іпотеку на підставі Договору іпотеки сплив 01 серпня 2013 року, а вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки заявлені в квітні 2014 року - заявлені з порушенням строку позовної давності.

Заперечуючи проти застосування строків позовної давності, позивач вказує на те, що питання спливу позовної давності за основним зобов'язанням детально було досліджено під час розгляду справи № 922/1729/15 за позовом Банку до Позичальника (ТОВ "ІК "Бестселлер") про стягнення заборгованості за Кредитним договором та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 29.12.2015 року дійшов однозначного висновку, що строк позовної давності за основним зобов'язанням не сплинув.

Приймаючи до уваги твердження позивача, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Зміст даної норми свідчить про те, що позовна давність до основної вимоги та позовна давність до додаткової вимоги є різними/відмінними строками, які в свою чергу враховуючи норми ст.ст. 258, 261 ЦК України можуть мати різну тривалість, початок перебігу, момент спливу(за виключенням випадку зазначеного у ст.266 ЦК України).

Виходячи із зазначених положень Цивільного кодексу України слід вважати, обгрунтованим висновок про те, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги.

Такі висновки висловлені у п.5.2. Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року.

Так, судом було встановлено, що боржник починаючи з 01 липня 2010 року систематично порушує умови Кредитного договору щодо щомісячної сплати процентів за користування грошовими коштами. Вказане підтверджується Випискою банку (позивача) та наданим до суду розрахунком суми заборгованості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виникло саме з 01.07.2010 року, а одже, з урахуванням п. 4.1.1. Договору іпотеки та ст. 35 Закону України "Про іпотеку", строк позовної давності за вимогами про стягнення на предмет іпотеки у даному спорі починає перебіг з 01 серпня 2010 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що враховуючи невиконання позичальником - ТОВ "ІК "Бестселлер" зобовязань за Кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 року, вимога № 33-15/7020, якою Банк вимагав сплатити на його користь прострочену заборгованість по Кредитному договору, була направлена на адресу Іпотекодавця лише 25.02.2014 року, а отже після спливу строку позовної давності, встановленою ст. 256 ЦК України.

Вказане дає суду підстави вважати, що позивачем був пропущений строк позовної давності для пред'явлення вимоги щодо стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на вищевказані обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Окрім того, до розгляду разом з первісним позовом був прийнятий позов третьої особи з самостійними вимогами - Державного підприємства "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ", в якому третя особа просила суд визнати недійсним пункт 1.1. Договору іпотеки від 06.04.2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень 1-го поверху 3а, 15, 16, 44, 79, 79а, 80, 80а, 81, 81а, 82, 88, 91 (санвузли, коридори), загальною площею 125,4 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-9" за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 38.

Вимоги вказаного позову обгрунтовані наступним.

ДП "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ" є користувачем ьа балансоутримувачем частини нежитлових приміщень будівлі за адресою м. Харків, пр. Леніна та є підвідомчим підприємством Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до наказу Державного комітету України у справах містобудування та архітектури № 31 від 19.03.1992 року, 25.03.1992 року було складено Акт про безоплатну передачу з балансу інституту "Харківпроект" на баланс Головного орендного підприємства "УкрсхідДІІНТІВ" частини площ, що розташовані у м. Харкові по пр. Леніна, 38 за рахунок централізованих вкладень Держбуду України у кількості 2532 кв.м. Акт підписано представниками інституту "Харківпроект", ГОП "УкрсхідДІІНТІВ" та представником Держбуду України. До Акту було додано повідомлення - Авізо № 2 від 25.03.1992 року в якому, крім іншого, зазначалася балансова вартість приміщень, що передавалися та їх знос у відсотках та грошовій оцінці.

Відповідно до Технічного паспорту складеного станом на 12.05.2005 року ДП "УкрНДПНТВ", як балансоутримувач державного майна володіє нежитловими приміщеннями у будівлі за адресою м. Харків, пр. Леніна, 38, загальною площею 2406,6 кв.м.

Приймаючи до уваги викладене, вбачається різниця між площею переданих у 1992 році інститутом "Харківпроект" на користь ГРП "УксхідДІНТІВ" приміщень і площею приміщень фактичного володіння третьою особою з самостійними вимогами в розмірі 125,4 кв.м.

Враховуючи те, що Акт про безоплатну передачу з балансу інституту "Харківпроект" на баланс Головного орендного підприємства "УкрсхідДІІНТІВ" частини площ, що розташовані у м. Харкові по пр. Леніна, 38 передбачає передачу коридорів та санвузлів першого (цокольного поверху), ДП "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ" вважає, що у його володіння у відповідності до наказу Держбуд України № 31 від 19.03.1992 року були передані приміщення першого поверху - 3а, 15,16,44,79,79а, 80, 80а, 81, 81а, 82, 88, 91 (санвузли та коридори), загальною площею 125,4 кв.м., а одже ТОВ "Інститут Харківпроект" не мало права на укладання договору іпотеки, предметом якої є вказані приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію позовній вимозі третьої особи з самостійними вимогами, суд виходить з наступного.

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Так, у своїй позовній заяві ДП "УКРНДІІНТВ" просить визнати недійсним пункт 1.1. Договору іпотеки в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень 1-го поверху За, 15, 16, 44, 79, 79а, 80, 81, 81а, 82, 88, 91 на підставі того, що зазначені приміщення належать позивачу на підставі права володіння.

Проте Згідно п. 1.1. Договору іпотеки (в редакції Договору № 11 про внесення змін та доповнень від 29.06.2010) Іпотекодавець передає Іпотекодержателю, крім іншого, наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення першого поверху №№ 1а, 14, 16, 25, 31, 32, 32а, 33, 34, 35, 35а, 356, 38, 40-45, 45а, 46, 47, 47а, 48, 49, 49а, 50-55, 55а, 56, 75, 75а, 99, 100, 102, 103, І-VI площею 743,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-9", загальною площею 7148,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38.

Таким чином, з перелічених у позовній заяві ДП "УКРНДІІНТВ" нежитлових приміщень 1-го поверху в іпотеку передані лише приміщення: 16 та 44. Вимоги позивача щодо інших нежитлових приміщень 1-го поверху: За, 15, 79, 79а, 80, 81, 81а, 82, 88, 91 взагалі нічим необгрунтовані, оскільки вони не є предметом іпотеки.

В обґрунтування того, що зазначені у позовній заяві нежитлові приміщення 1-го поверху належать ДП "УКРНДІІНТВ" на праві володіння останнім було надано до суду Наказ Держбуду № 31 від 19.03.1992 року, акт від 25.03.1992 року та технічний паспорт від 12.05.2005 року. Проте зазначені документи не підтверджують права володіння ДП "УКРНДІІНТВ" на вказані у позовній заяві приміщення.

Так у Наказі та Акті зазначено лише про приміщення, що розташовані на цокольному, шостому та сьомому поверхах, в той час як у позовній заяві мова йде про приміщення першого поверху. Відповідно до Технічного паспорта від 12.05.2005 року ДП "УКРНДІІНТВ" є фондоутримувачем державного майна, зокрема, лише наступних нежитлових приміщень 1-го поверху: 36, 37, 57-65.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ДП "УКРНДІІНТВ" не надав до суду доказів, які б підтверджували його права володіння на вказані у його позовній заяві приміщення.

Разом з тим, слід звернути увагу, що відповідно до умов Договору іпотеки, Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.03.2007 (справа № 2-о-133/2007) та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 (справа № 2-о-316/2009).

Станом на сьогодні є рішення господарського суду Харківської області від 23.09.2013 року по справі № 922/2772/13, яким також підтверджується, що Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю, зокрема, приміщення першого поверху №№ 1а, 14, 16, 25, 31, 32, 32а, 33, 34. 35, 35а, 356, 38, 40-46, 45а, 47, 47а, 48, 49, 49а, 50-55, 55а, 56, 75, 75а, 99, 100, 102, 103,1-VI.

Зазначене рішення набрало чинності, є дійсним та не скасованим.

Таким чином, нежитлові приміщення 1-го поверху 16 та 44, які передані в іпотеку і по суті є предметом первісного позову, належать на праві власності ТОВ "Інститут Харківпроект" відповідно до чинного, не скасованого та не оскарженого судового рішення. Отже зазначені приміщення передані в іпотеку належним власником, право власності якого неоспорене.

За таких обставин, суд приходить висновку, що позовна вимога ДП "УКРНДПНТВ" стосується лише приміщень 16 та 44, право володіння і самостійні вимоги ДП "УКРНДІІНТВ" на предмет спору ніякими доказами не підтверджуються; а право власності ТОВ «Інститут Харківпроект» на предмет іпотеки встановлене судовим рішенням, є чинним та неоспореним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовну вимогу третьої особи з самостійними вимогами необгрунтованою, не доведеною належними доказами та такою, що задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати за первісним позовом покладаються на позивача (за первісним позовом), а судові витрати за позовом третьої особи з самостійними вимогами - на третю особу.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 20, 193 ГК України, ст. ст. 11, 203, 215, 217, 256, 257, 266, 267, 509, 526, 530, 612, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 1, 33, 36, 37 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 22, 27, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову відмовити.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет пору - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.08.2016 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

справа № 922/4461/14