ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2016 р.Справа № 922/1006/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз", м. Харків
про стягнення 7118826,54 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю № 619 від 01.02.2016 року;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "НАК "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" про стягнення пені в сумі 3155653,51 грн., інфляційних втрат в сумі 3332111,10 грн. та 3% річних в сумі 631061,93 грн. за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 13-230-Б.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 31 березня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 18 квітня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.04.2016 року розгляд справи було відкладено на 23.05.2016 року.

19.05.2016 року Публічне акціонерне товариство "Харківгаз" через канцелярію господарського суду Харківської області надало зустрічну позовну заяву (вх. № 16614), в якій просить суд визнати розділ 9 "Порядок вирішення спорів" договору на купівлю-продаж природного газу № 13-250-Б від 04.01.2013 року, укладеного між ПАТ "Харківгаз" та ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.05.2016 року було відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви (вх. № 16614 від 19.05.2016 року) Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" на підставі пункту 1 частини 1 статті 62 ГПК України, у зв`язку із поданням зустрічного позову у після початку розгляду справи по суті.

23.05.2016 року через канцелярію господарського суду Харківської області від Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" надійшла апеляційна скарга на ухвалу господарського суду Харківської області від "20" травня 2016 р. по справі № 922/1006/16.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2016 року провадження у справі № 922/1006/16 було зупинено до розгляду апеляційної скарги Харківським апеляційним господарським судом на ухвалу від 20.05.2016 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 року ухвалу господарського суду Харківської області від 20.05.2016 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2016 року залишено без змін постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 року.

10.08.2016 року справу № 922/1006/16 було повернуто до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.08.2016 року поновлено провадження у справі № 922/1006/16 та призначено до розгляду на 22.08.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 22.08.2016 року представник відповідача надав додаткові пояснення по справі (вх. № 27654).

В судовому засіданні 22.08.2016 року було оголошено перерву до 23.08.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області представник позивача надав документи для долучення до матеріалів справи (електронною поштою).

Представник відповідача в судовому засіданні 23.08.2016 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання 23.08.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка в протоколі судового засідання від 22.08.2016 року.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, Продавець) та Публічним акціонерним товариством "Харківгаз" (відповідач, Покупець) був укладений договір № 13-230-Б на купівлю - продаж природного газу (надалі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013-2015 роках природний газ (надалі - газ), а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору (у редакції додаткової угоди № 8 від 17.12.2014 року).

Відповідно до п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 54939,107 тис. куб.м. ( з урахуванням додаткових угод до договору).

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня 2013р. - червня 2015 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 253178039,08 грн., що підтверджуються актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2013 року, від 28.02.2013 року, від 31.03.2013 року, від 30.04.2013 року, від 30.09.2013 року, від 31.05.2013 року, від 30.06.2013 року, від 31.08.2013 року, від 30.09.2013 року, від 31.10.2013 року, від 30.11.2013 року, від 31.12.2013 року, від 31.01.2014 року, від 28.02.2014 року, від 31.03.2014 року, від 30.04.2014 року, від 31.05.2014 року, від 30.06.2014 року, від 31.07.2014 року, від 31.08.2014 року, від 30.09.2014 року, від 31.10.2014 року, від 30.11.2014 року, від 31.12.2014 року, від 31.01.2015 року, від 28.02.2014 року, від 31.05.2015 року, від 30.04.2015 року, від 31.05.2015 року, від 30.06.2015.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць (в редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014 року).

Сторонами протягом терміну поставки газу укладались додаткові угоди щодо зміни ціни за газ, кількості та якості поставки газу, а також періоду його постачання.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку щодо оплати поставленого газу, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка була погашена після підписання сторонами заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 116-117).

Всупереч умовам Договору, відповідачем не вчасно проводились розрахунки за поставлений природний газ, внаслідок чого позивачем на суму заборгованості нараховано відповідачу 3332111,10 грн. інфляційних витрат, 631061,93 грн. 3% річних, 3155653,51 грн. пені.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що позивачем не було повернуто підписані акти приймання-передачі, які відповідно до п. 6.1 договору є підставою для остаточного розрахунку за природний газ, а тому у відповідача не виникло обов`язку щодо остаточного розрахунку за спожитий газ.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі порушення Покупцем умов пункту цього Договору Покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

В даному випадку, відповідач у свої запереченнях вказує на те, що позивачем не було повернуто підписаних актів приймання-передачі природного газу, у зв`язку з чим у відповідача не виникло обов'язку виконання зустрічного зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 512 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У відповідності до ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Укладеним між сторонами Договором сторони визначили умови та порядок передачі газу (розділ 3 Договору) та порядок та умови проведення розрахунків (розділ 6 Договору).

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до пункту 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до пункту 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Суд, аналізуючи зміст Договору, бере до уваги однакове для всього змісту договору значення слів і понять та загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, а також здійснює порівняння вищевказаних пунктів договору зі змістом інших його частин, усім його змістом та намірами сторін.

Вищенаведені пункти Договору є взаємопов'язаними, оскільки своєчасне підписання уповноваженим представником позивача, скріплення печаткою акта приймання-передачі та його своєчасне повернення відповідачу дає змогу останньому здійснити своєчасний та остаточний розрахунок за поставлений газ.

Сторони самостійно і вільно встановили не лише умови проведення розрахунку, а й порядок та умови передачі газу, тобто засвідчення факту, який є підставою для розрахунку - підписання акту приймання-передачі, який фіксує факт здійснення певної господарської операції і підтверджує факт виконання сторонами своїх цивільно-правових i господарсько-правових зобов'язань (ч. 8 ст. 193 Господарського кодексу України i статті 527 та 545 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, аналіз змісту наведених пунктів дає підстави дійти висновку, що сторони узгодили такий порядок проведення розрахунків, відповідно до якого відповідач не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, має надати позивачу належно оформлений акт приймання-передачі, а позивач не пізніше 8-го числа повинен повернути відповідачу один примірник оригіналу акта приймання передачі.

Однак, відповідно до п. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Тому для наявності правових підстав стягнення пені встановленню судом підлягає факт наявності вини відповідача у порушенні зобов'язання.

Відповідачем вчинено всі дії, передбачені Договором для належного виконання зобов'язання направлено позивачу акти приймання-передачі для підписання та повернення відповідачу.

Саме позивач порушив умови Договору щодо порядку та строків повернення актів, а тому відповідачем доведено і відсутність своєї вини, оскільки відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо безпідставності нарахування суми пені, а тому відмовляє в цій частині в задоволенні позову.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 631061,93 грн. та інфляційних втрат в сумі 3332111,10 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд зазначає, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних не є штрафними санкціями, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, а тому наявність вини відповідача не є необхідною умовою для їх стягнення.

Крім того, п. 6.1 договору була передбачена оплата газу шляхом 100% поточної оплат протягом місяця поставки газу та у разі не повної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

В матеріалах справи наявні підписані акти приймання - передачі газу, що підтверджують поставку газу відповідачу.

Отже, з аналізу ч. 1 п. 6.1 договору вбачається, що відповідач мав здійснити оплату поставленого позивачем газу протягом місяця його поставки та лише в разі неповної оплати провести її до 20 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного акту приймання-передачі.

Суд також не погоджується із запереченнями відповідача щодо того, що у нього не виникло обов`язку оплати спожитого газу до підписання позивачем актів приймання-передачі та повернення їх відповідачу, оскільки заява про зарахування однорідних вимог (наявна в матеріалах справи) свідчить про настання строку на оплату та визнання останнім наявності заборгованості.

Суд, перевіривши розрахунки позивача, перевіривши періоди нарахування останнім вказаної суми 3% річних та інфляційних витрат дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 631061,93 грн. та інфляційних витрат в сумі 3332111,10 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача в сумі 59447,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 267, 509, 525, 530, 598, 611, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 232, 233 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44-49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" (61109, м.Харків, вул. Безлюдівська, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код ЄДРПОУ 20077,10 грн. інфляційних втрат, 631061,93 грн. 3% річних та 59447,60 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення пені в сумі 3155653,51 грн. в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 26.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

922/1006/16