ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2016 р. Справа № 909/78/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1,

При секретарі судового засідання: Марочканич І.О.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою ПАТ "НАК "Нафтогаз України" № 1412-304 від 21.03.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/1806/16 від 12.04.2016 р.),

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року

у справі № 909/78/16 (суддя Грица Ю.І.),

порушеній за позовом

Позивача: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001),

До відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" (вул. Ленкавського, 20, м. Івано-Франківськ, 76010),

Про: стягнення з відповідача на користь позивача 16861,05 грн. пені, 2791,44 грн. 3% річних, всього 19652,49 грн. та відшкодування за рахунок відповідача судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: ОСОБА_2 - головний юрисконсульт Відділу виконавчих проваджень Управління судової роботи юридичного департаменту (довіреність №14-10 від 14.01.2015 р. видана строком на три роки без права передоручення);

від відповідача: ОСОБА_3 представник за довіреністю вихідний № 1.8-19/332/1 від 01.02.2016 р. видана строком до 31 грудня 2016 р. без права передоручення).

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28, 29 ГПК України представникам розяснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Здійснюється технічна фіксація судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 року, справу № 909/78/16 Господарського суду Івано-Франківської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Орищин Г.В., Кузь В.Л. (том І, а.с. 146).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 р. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до провадження та розгляд скарги призначено на 18.05.2016 року, про що були сторони належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи)(том І, а.с. 149, 150).

У судовому засіданні, яке відбулося 18.05.2016 р., за участю представників апелянта та відповідача, оголошено перерву до 08.06.2016 р. на 10 год. 20 хв., про що представників сторін повідомлено під розписку (том І, а.с. 229).

Розпорядженням керівника апарату суду № 271 від 07.06.16 р. та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.06.2016 р. внесено зміни у склад судової колегії з розгляду даної справи, замість судді Кузя В.Л. (перебування у відпустці) введено суддю Галушко Н.А. (том І, а.с. 230, 231). Враховуючи принцип незмінності судді встановлений п. 3 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зміна складу колегії суддів) розгляд даної справи починається заново. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених ст. 69 ГПК України строків вирішення спору (п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення»).

У судовому засіданні, яке відбулося 08.06.2016 р., за участю представників апелянта/позивача та відповідача, оголошено перерву до 29.06.2016 р. на 10 год. 10 хв., представників сторін повідомлено під розписку (том І, а.с. 235).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р., за клопотанням представника відповідача (том ІІ, а.с. 52), продовжено строк розгляду спору відповідно до ст. 69 ГПК України та розгляд справи відкладено на 22.08.2016 р., про що представники сторін були повідомлені у судовому засіданні та по-пошті, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а.с. 55-57/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 22.08.2016 р., представник апелянта/позивача прибув, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, доводи наведені у апеляційній скарзі підтримав, просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016 р. по справі № 909/78/16 та прийняти нове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 16861,05 грн. пені, 2791,44 грн. 3% річних, а всього 19652,49 грн. та судові витрати покласти на відповідача.

Представник відповідача прибув, в процесі розгляду даної справи подав: відзив на апеляційну скаргу (том І, а.с. 166-167), клопотання про долучення копій: судових рішень (том І, а.с. 169, 170-222), постанови Верховного Суду України від 08.04.2014 р. у справі № 3-7гс14 (том І. а.с. 236, 237-244), подав письмове заперечення на розрахунок позову (том І, а.с. 245-247), долучив копію постанови ВГСУ від 27.04.2016 р. у справі № 918/908/15 (том І, а.с. 248-253), подав клопотання про долучення: судової практики (том ІІ, а.с. 1-2, 3-14), доказів (том ІІ, а.с. 15, 16-19), письмових пояснень (том ІІ, а.с. 20-22), копії постанови Судової палати в адміністративних справах ВС України (том ІІ, а.с. 23-28), клопотання про призначення судової експертизи у справі (том І, а.с. 29-31) та долучення судової практики (том ІІ, а.с. 31-50) та подав клопотання від 22.08.2016 р. про долучення судової практики, проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу з урахуванням судової практики, просить рішення місцевого суду - залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши думку учасників судового процесу, які прибули у дане судове засідання, оглянувши та дослідивши подані відповідачем клопотання про долучення судової практики (том І, а.с. 170-222, а.с. 237-244, а.с. 248-253, том ІІ, а.с. 3-14), клопотання про долучення доказів (том ІІ, а.с. 15, 16-19) та судової практики (том ІІ, а.с. 23-28, а.с. 31-50), клопотання від 22.08.2016 р. вх. № ЛАГС 021-04/6013/16 про долучення судових рішень, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення вище зазначених клопотань відповідача та долучення поданих ним судових рішень та доказів (том ІІ, а.с. 15, 16-19), які не є додатковими, до матеріалів даної справи.

Разом з тим, колегія суддів, розглянула та дослідила клопотання відповідача (вх. № ЛАГС № 01-05/3071/16 від 29.06.2016 р.)(том ІІ, а.с. 30-31) про призначення судової експертизи з питань зазначених у цьому клопотанні, зокрема: 1) чи відбулась фактична поставка (передача) природного газу на підставі договору на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р. № 13-192-РО; 2) чи були підстави у відповідача здійснювати остаточний розрахунок за цим договором та коли вони настали; 3) встановити реальні обсяги природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого) у 2013-2015 роках, з розбивкою станом на початок і кінець кожного календарного місяця; 4) чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах розмір заборгованості (в т.ч. 3% річних та інфляційних втрат) за поставлений природний газ, приходить до висновку, що зазначене клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно статті 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) визначено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання, які відповідач просить поставити перед експертом при призначенні судової експертизи не потребують спеціальних знань, оскільки фактична поставка (передача) природного газу на підставі договору на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р. № 13-192-РО; реальні обсяги природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого) поставленого позивачем відповідачу у 2013-2015 роках, з розбивкою станом на початок і кінець кожного календарного місяця, питання щодо документального підтвердження розміру заборгованості в т.ч. інфляційних втрат - не є предметом спору у даній справі, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 16861,05 грн. та 3% річних у сумі 2791,44 грн. за порушення відповідачем, на думку позивача, п. 6.1. договору, вирішення яких не потребує проведення судової експертизи. Питання чи були підстави у відповідача здійснювати остаточний розрахунок за цим договором та коли вони настали, теж не потребують спеціальних знань, оскільки такі обставини досліджуються у судовому засіданні та оцінюються судом на підставі належних та допустимих доказів (ст.ст. 33, 34 та 43 ГПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи слід відмовити.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016 р. у справі № 909/78/16 (суддя Грица Ю.І.) в позові відмовлено (том І, а. с. 139, 140-142).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № ЛАГС 01-05/1806/16 від 12.04.2016 р.), просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016 р. по справі № 909/78/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 16861,05 грн. пені, 2791,44 грн. 3% річних, а всього 19652,49 грн., а судові витрати покласти на відповідача (том І, а. с. 151-157).

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, так як суд першої інстанції неповністю зясував обставини, що мають значення для справи,а лише визнав встановленими обставини справи, які відповідачем недоведені, що призвело до незаконного рішення.

Апелянт в апеляційній скарзі, в основному, покликається на те, що підставою для предявлення позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача 16861,05 грн. пені, 2791,44 грн. 3% річних, а всього 19652,49 грн. є порушення відповідачем умов п. 6.1. договору в частині строку оплати, і, при цьому, невиконання позивачем умов п. 3.4. договору щодо повернення відповідачу актів приймання-передачі газу, на думку скаржника, не можуть братися до уваги та слугувати підставою для відмови у позові щодо стягнення пені та 3% річних, так як обовязок відповідача оплатити за поставлений газ виникає з факту приймання-передачі природного газу, а не з факту підписаного акту. Разом з тим, апелянт в апеляційній скарзі не заперечує факту погашення відповідачем заборгованості з поставленого природного газу.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося з позовом (том І, а.с. 35) до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" про стягнення 19 652,49 грн. та свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в зв'язку з неналежним виконанням умов договору в частині оплати за отриманий природний газ, відповідач зобов'язаний сплатити на його користь 19 652,49 грн., з яких: 16861,05 грн. - пеня та 2791,44 грн. - 3% річних.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.01.2013 року між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (далі - Позивач, Продавець) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Івано-Франківськгаз" (далі - Відповідач, Покупець) було укладено Договір № 13-192-РО на купівлю-продаж природного газу (том І, а.с. 20-25) та додаткові угоди до цього Договору, які є його невідємними частинами: № 1 від 10.07.2013 р. (том І. а.с. 26-27), № 2 від 31.12.2013 р. (том І. а.с. 28-30), № 4 від 15.05.2014 р. (том І, а.с. 32), № 5 від 07.07.2014 р. (том І, а.с. 33), № 6 від 05.09.2014 р. (том І, а.с. 34), № 7 від 10.11.2014 р. (том І, а.с. 35), № 8 від 08.12.2014 р. (том І, а.с. 36), № 9 від 22.12.2014 р. (том І. а.с. 37-38), № 10 від 05.02.2015 р. (том І, а.с. 39), № 11 від 10.03.2015 р. (том І, а.с. 40), № 12 від 23.03.2015 р. (том І, а.с. 41) № 13 від 03.04.2015 р. (том І, а.с. 42), № 14 від 12.05.2015 р. (том І, а.с. 43), № 15 від 03.06.2015 р. (том І, а.с. 44), № 16 від 19.06.2015 р. (том І, а.с. 45) (далі за текстом Договір).

Зазначений вище Договір та додаткові угоди до нього укладені між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписані повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки суду не доведено зворотнього.

Згідно з умовами цього Договору, продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах Договору (п. 1.1.).

Відповідно до п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

На виконання умов Договору продавцем з січня 2013 р. по червень 2015 р. передано, а покупцем отримано природний газ на суму 7039465,21 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2013 р., 28.02.2013 р., 31.05.2013 р., 31.05.2013 р., 31.05.2013 р., 30.06.2013 р., 31.07.2013 р., 31.08.2013 р., 30.09.2013 р., 31.10.2013 р., 30.11.2013 р., 31.12.2013 р., 31.01.2014 р., 28.02.2014 р., 31.03.2014 р., 30.04.2014 р., 30.04.2014 р., 31.05.2014 р., 30.06.2014 р., 31.07.2014 р., 31.08.2014 р., 30.09.2014 р., 31.10.2014 р., 30.11.2014 р., 31.12.2014 р., 31.01.2015 р., 28.02.2015 р., 31.03.2015 р., 30.04.2015 р., 31.05.2015 р., 30.06.2015 р. (том І, а.с. 46-76).

З пояснень апелянта/позивача випливає, що факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Апелянт/позивач зазначає, що відповідно до п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа, наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі.

Як зазначено вище у цій постанові, між тими самими сторонами укладено ряд додаткових угод до даного Договору, а саме № 1 від 210.07.2013 р. (том І. а.с. 26-27), № 2 від 31.12.2013 р. (том І. а.с. 28-30), № 4 від 15.05.2014 р. (том І, а.с. 32), № 5 від 07.07.2014 р. (том І, а.с. 33), № 6 від 05.09.2014 р. (том І, а.с. 34), № 7 від 10.11.2014 р. (том І, а.с. 35), № 8 від 08.12.2014 р. (том І, а.с. 36), № 9 від 22.12.2014 р. (том І. а.с. 37-38), № 10 від 05.02.2015 р. (том І, а.с. 39), № 11 від 10.03.2015 р. (том І, а.с. 40), № 12 від 23.03.2015 р. (том І, а.с. 41) № 13 від 03.04.2015 р. (том І, а.с. 42), № 14 від 12.05.2015 р. (том І, а.с. 43), № 15 від 03.06.2015 р. (том І, а.с. 44), № 16 від 19.06.2015 р. (том І, а.с. 45).

Так, зокрема, додатковою угодою № 3 від 28.04.2014 р. до договору № 13-192-РО на купівлю-продаж природного газу, пункт 6.1 викладено у такі редакції: "Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

За твердженням скаржника, в зв'язку з несвоєчасною оплатою за спожитий газ, відповідач зобов'язаний сплатити ПАТ "НАК "Нафтогаз України" кошти у розмірі 19652,49 грн., з яких: пеня в розмірі 16861,05 грн. та 3% річних 2791,44 грн.

За переконаннями апелянта, Закон передбачає оплату товару після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару.

З тексту апеляційної скарги вбачається, що підписані сторонами акти приймання-передачі газу наявні в матеріалах справи. Дата підписання актів зазначена безпосередньо в їх тексті, і підстав вважати, що акти були складені в інший день немає.

Відповідно до п. 3.4. Договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Таким чином, сторони в Договорі визначили взаємні права та обов'язки.

Обов'язком відповідача у спірний період було надати позивачеві підписані та скріплені печаткою по два примірники оригіналів актів приймання-передачі природного газу, а обов'язок позивача/апелянта полягав у поверненні відповідачеві підписаних зі своєї сторони оригіналів одного примірника актів наданих відповідачем або наданням письмової відмови від підписання акта.

Місцевим судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ПАТ "Івано-Франківськгаз" на виконання п. 3.4. Договору надіслано на адресу апелянта/позивача підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою ПАТ "Івано-Франківськгаз" акти приймання-передачі природного газу.

В процесі розгляду даної справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, представниками відповідача зазначалося, що підписані двома сторонами акти приймання-передачі природного газу долучені позивачем/скаржником до позовної заяви, що підтверджує факт їх отримання від ПАТ "Івано-Франківськгаз" позивачем. Проте, позивачем/апелянтом не подано письмових доказів на підтвердження дати повернення вищезазначених оригінальних примірників підписаних актів позивачем на адресу відповідача та/або передачі їх в інший спосіб як от вручення під розписку (наручно тощо). Такі докази у даній справі відсутні.

Колегією суддів, в процесі розгляду даної справи, було оглянуто письмові докази, подані відповідачем, зокрема, журнали обліку вхідної кореспонденції, якими підтверджується факт відсутності записів про надходження на адресу ПАТ "Івано-Франківськгаз" примірників оригіналів актів приймання-передачі газу по договору №13-192-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р.

На підтвердження вищезазначених обставин справи, скаржник не надав суду та не долучив до апеляційної скарги належних та допустимих доказів в розумінні статей 33 та 34 ГПК України щодо дати повернення вищезазначених примірників підписаних актів на адресу відповідача, тобто доказів повернення покупцеві не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, одного примірника оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надання в письмовій формі мотивованої відмови від підписання акта, що передбачено в п. 3.4. Договору (друге речення п. 3.4. Договору), оскільки підписані у такий спосіб акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами (третє речення п. 3.4. Договору).

Як убачається із правових висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 08.04.2014 р. у справі № 3-7гс14, що оскільки у договорі сторони визначили акт приймання-передачі газу істотним елементом встановлених між ними правовідносин, то договір як джерело матеріального права підлягає застосуванню у повному обсязі згідно зі ст.ст. 6, 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які, на виконання п. 3.4. Договору, підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою ПАТ "Івано-Франківськгаз" та надіслані на адресу позивача/апелянта.

Обов'язок провести остаточний розрахунок виникає не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним за умови, що до цього часу Товариство отримає підписані обома сторонами акти приймання-передачі природного газу.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник: господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції, зокрема, у вигляді пені, за порушення грошових зобов'язань встановлюється у відсотках , розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Крім того, ст. 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

В частині вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, то відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з невиконанням апелянтом/позивачем свого обов'язку за Договором щодо повернення відповідачу підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ саме до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу, якого, як встановлено судом, скаржник/позивач не повернув відповідачеві.

З огляду на наведене, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку про те, що «у позивача не настало право на нарахування пені та 3% річних згідно з п.7.2 договору після 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу».

Факт подання позовної заяви в суд із долученням підписаних актів приймання-передачі природного газу не є підтвердженням їх повернення ПАТ "Івано-Франківськгаз", що стало б підставою для проведення остаточних розрахунків. Крім того, на момент розгляду спору місцевим господарським судом, у відповідача була відсутня заборгованість по розрахунках з апелянтом/позивачем за спожитий газ по поставках у спірний період за даним Договором, що не заперечується самим апелянтом в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст. 1 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, первинний документ у даному випадку акт приймання-передачі природного газу має підтверджувати факт здійснення господарської операції отримання природного газу за місяць. У зв'язку із цим, на актах приймання-передачі природного газу зазначено дату останнього дня місяця, в якому здійснювалось отримання природного газу.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так як апелянтом/позивачем не надано суду достатньо об'єктивних та переконливих письмових доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачем, в свою чергу, доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень та доводів, які підкріплено належними доказами, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню, а сплачений позивачем судовий збір слід залишити за ним.

Вищезазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Вищого господарського суду України викладена у постановах від 11.08.2016 р. по справі № 906/12/16, від 08.08.2016 р. по справі № 911/33/16, від 25.02.2015 р. у справі № 924/940/14, від 23.02.2016 р. у справі № 908/4534/15.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи усе вищенаведене, дослідивши обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016 р. у справі № 909/78/16 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року у справі № 909/78/16 - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.

22.08.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 25.08.2016 р.