ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.06.2016р. Справа № 905/1547/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

при секретарі судового засідання Вороная І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гермес»

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 35 291,83 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Жук А.С., за дорученням від 16.05.2016р.

від відповідача: не з'явився

Суть спору: ТОВ «Агрофірма «Гермес» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 35 291,83 грн., з яких 12 000 грн. - основна заборгованість, яка виникла на підставі укладених між сторонами договорів про поворотну фінансову допомогу № 202 від 15.04.2013р. та № 66 від 26.04.2013р., 826,41 грн. - пеня, 9753,48 грн. - інфляційні втрати, 1011,94 грн. - 3% річних, 11 700 грн. - штраф.

Позовні вимоги з посиланням на статті 526, 610, 612, 625, 629, 1046-1048, 1050 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України, обґрунтовані порушенням відповідачем умов договорів про поворотну фінансову допомогу № 202 від 15.04.2013р. та № 66 від 26.04.2013р. в частині своєчасного та повного повернення грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 28.04.2016р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 905/1547/16 та призначено її розгляд у судовому засіданні на 18.05.2016р.

18.05.2016р. за вх.№ 1437/18 на офіційну електронну адресу господарського Донецької області надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки представника останнього.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.05.2016р. розгляд справи відкладено на 09.06.2016р.

24.05.2016р. за вх.№ 16064/16 господарський суд Донецької області одержав аналогічне за змістом клопотання позивача, що і 18.05.2016р. за вх.№ 1437/18.

В судовому засідання 09.06.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та надав суду клопотання за вх.№ 18100/16 про долучення до матеріалів справи наступних документів: фіскальний чек органу поштового зв'язку № НОМЕР_1 від 22.10.2014р., належним чином засвідчені копії Статуту позивача, витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача, картки рахунку 3771 за 26.04.2013-27.05.2016р. ТОВ «Агрофірма «Гермес», платіжного доручення № 1 від 29.04.2013р., доручення від 16.05.2016р.

Відповідач у жодне судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву та документи, що підтверджують заперечення проти позову не надав. При цьому, ухвала суду про порушення провадження у справі від 28.04.2016р. надіслана відповідачу на юридичну адресу, що зазначена у позові та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується Списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів поданих в 61022 від 28.04.2016р., але не повернута підприємством зв'язку. Водночас, ухвала суду про відкладення розгляду справи від 18.05.2016р. також надіслану відповідачу на вищезазначену адресу та одержана відповідачем 27.05.2016р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Тому, із врахуванням роз'яснень, що містяться у пп.3.9.1. п.3.9. постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд визнав за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача у судових засіданнях та в силу вимог ст.75 ГПК України за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.85 ГПК України у судовому засіданні 09.06.2016р. за участю представника позивача оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив:

15.04.2013р. між ТОВ «Агрофірма «Гермес» (позивач, позикодавець) та ФОП ОСОБА_2 (відповідач, позичальник) укладений договір про поворотну фінансову допомогу № 202, за умовами п. 1.1. якого позикодавець надає безпроцентну фінансову допомогу на поворотній основі позичальнику, а позичальник приймає ці фінансові кошти, користується ними та повертає у відповідності до умов даного договору без плати процентів за користування.

Відповідно до умов п. 2.1. договору отримання фінансової допомоги здійснюється шляхом перерахування грошових коштів позикодавця на розрахунковий рахунок позичальника. Загальна сума договору - 10 000 грн. Дата перерахування фінансової допомоги позичальнику - 15.04.2013р. Дата повернення фінансової допомоги - 29.04.2013р.

Згідно умов п. п. 3.1-3.2 договору за кожний день прострочення повернення фінансових коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно поверненої фінансової допомоги за кожний день прострочення. У випадку порушення строків повернення фінансової допомоги, передбаченої п. 2.1. договору, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, позичальник додатково сплачує позикодавцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 30 (тридцять) % від суми фінансової допомоги, переданої по даному договору.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання всіх зобов'язань по даному договору. (п. 4.1 договору).

На виконання умов цього договору позивач надав відповідачу безпроцентну поворотну фінансову допомогу в сумі 10000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 597 від 15.04.2013р. на суму 10 000 грн.

Також судом встановлено, що 26.04.2013р. між ТОВ «Агрофірма «Гермес» (позивач, позикодавець) та ФОП ОСОБА_2 (відповідач, позичальник) укладений договір про поворотну фінансову допомогу № 66, який за своїми умовами є аналогічним договору про надання поворотної фінансової допомоги № 202 від 15.04.2011р., окрім умов щодо суми безпроцентної фінансової допомоги, яка складає 29 000 грн., строків її надання - 26.04.2011р. та повернення - 30.04.2013р. (п. 2.1 договору).

На виконання умов цього договору позивач надав відповідачу безпроцентну поворотну допомогу в сумі 29 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 688 від 26.04.2013р. на суму 29 000 грн.

В свою чергу відповідач свої зобов'язання з повернення фінансової допомоги виконав частково на суму 27000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 29.04.2013р., у зв'язку з чим, заборгованість відповідача складає 12 000 грн. (10000 грн. за договором № 202 від 15.04.2013р. + 2000 грн. за договором № 66 від 26.04.2013р.).

22.10.2014р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 913 про сплату основного боргу в сумі 12 000 грн., а також 3% річних в сумі 533,43 грн. та штрафу в сумі 11 700 грн., що нараховані у зв'язку з порушенням відповідачем умов договорів про поворотну фінансову допомогу. Вказана претензія повернута позивачу органом поштового зв'язку з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про що свідчить належним чином засвідчена копія конверту з відповідною довідкою органу поштового зв'язку.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до господарського суду Донецької області з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача крім основного боргу в сумі 12 000 грн., також пеню в сумі 826,41 грн., інфляційні втрати в сумі 9753,48 грн., 3% річних в сумі 1011,94 грн., штраф в сумі 11 700 грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вище встановлено господарським судом, між сторонами у справі укладений договір про поворотну фінансову допомогу № 202 від 15.04.2013р., згідно з яким позивач зобов'язався надати відповідачу безпроцентну фінансову допомогу в сумі 10000 грн., а відповідач зобов'язався її повернути в строк до 29.04.2013р. та договір про поворотну фінансову допомогу № 66 від 26.04.2013р., згідно з яким позивач зобов'язався надати відповідачу безпроцентну фінансову допомогу в сумі 29 000 грн., а відповідач зобов'язався її повернути в строк до 30.04.2011р.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з вимогами ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України.

Між тим, із вищевстановлених обставин справи випливає, що фінансову безпроцентну допомогу, яку позивач надав відповідачу на виконання умов договору №202 від 15.04.2013р. в сумі 10000 грн. відповідач позивачу не повернув, як у строк, що встановлений умовами договору до 29.04.2013р., так і в подальшому. Фінансову безпроцентну допомогу, яку позивач надав відповідачу на виконання умов договору №66 від 26.04.2013р. в сумі 29 000 грн., відповідач повернув позивачу частково на суму 27 000 грн., залишок фінансової безпроцентної допомоги у розмірі 2 000 грн. залишився неповернутим. Таким чином, загальний розмір заборгованості за договорами поворотної фінансової допомоги № 202 від 15.04.2013р. та № 66 від 26.04.2013р. складає 12 000 грн. При цьому, жодних заперечень щодо наявності цього боргу, а тим більш доказів, які спростовують його наявність відповідач до суду не надав.

За таких обставин господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу, а отже і їх задоволення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу суд виходить з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином не виконав умови договорів про поворотну фінансову допомогу № 202 від 15.04.2013р. та № 66 від 26.04.2013р. щодо своєчасного та повного повернення грошових коштів, у зв'язку з чим позивачем нараховано:

- 3 % річних в розмірі 1 104,94 грн., з яких 844,11 грн. за період з 29.04.2013р. по 15.02.2016р. за договором № 202 від 15.04.2013р. та 163,83 грн. за період з 30.04.2013р. по 15.02.2016р. за договором №66 від 26.04.2016р.,

- інфляційні втрати за період з травня 2013р. по січень 2016р. включно в розмірі 9 753,48 грн., з яких 8 127,90 грн. за договором № 202 від 15.04.2013р. та 1 625,58 грн. за договором № 66 від 26.04.2013р.,

- пеню за період з 30.04.2013р. по 28.10.2013р. в розмірі 826,41 грн., з яких: 688,76 грн. за договором № 202 від 15.04.2013р. та 137,65 грн. за договором № 66 від 26.04.2013р.,

- 30 % штрафу від суми фінансової допомоги за порушення строків її повернення в розмірі 11 700 грн., з яких 3000 грн. за договором № 202 від 15.04.2013р. та 8 700 грн. за договором № 66 від 26.04.2013р.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому вимогами ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За здійсненим господарським судом перерахунком, виконаним за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», із врахуванням вірно визначеного періоду нарахування, сума 3% річних становить:

- за договором про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р., нарахованих на суму боргу 10 000 грн. за період з 30.04.2013р. по 15.02.2016р. - 840 грн.;

- за договором про фінансову поворотну допомогу №66 від 26.04.2013р., нарахованих на суму боргу 2 000 грн. за період з 01.05.2013р. по 15.02.2016р. - 167,84 грн.

Таким чином, загальний розмір 3% річних становить 1 007,83 грн. (840 грн. + 167,83 грн.), а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у визначеному судом розмірі.

При цьому, господарський суд виходив з заявленого позивачем до стягнення за договором №66 від 26.04.2016р. розміру 3% річних - 167,83 грн., оскільки позивачем не надано до суду відповідного клопотання про вихід за межі позовних вимог в цій частині відповідно до п. 2 ч.1 ст. 83 ГПК України.

Крім того, суд також зазначає, що при розрахунку 3% річних, нарахованих за порушення відповідачем строків повернення грошових коштів за договорами про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р. та №66 від 26.04.2013р. позивачем невірно визначені початкові дати нарахування 3% річних - 29.04.2013р. та 30.04.2013р. відповідно.

Щодо розрахунку інфляційних нарахувань господарський суд враховує наступне.

Згідно з пунктом 6 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої Наказом Державного комітету статистки України від 27 липня 2007 року № 265 індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

У пунктах 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За здійсненим господарським судом перерахунком, виконаним за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», сума інфляційних втрат становить:

- за договором про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р. на суму боргу 10 000 грн. за період з травня 2013р. по січень 2016р. - 8127,99 грн.;

- за договором про фінансову поворотну допомогу №66 від 26.04.2013р. на суму боргу 2 000 грн. за період з травня 2013р. по січень 2016р. - 1625,60 грн.

Загальний розмір інфляційних втрат становить 9753,59 грн. (8127,99 грн. + 1625,60 грн.), а отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки позивачем не надано до суду відповідного клопотання про вихід за межі позовних вимог також і в цій частині відповідно до п. 2 ч.1 ст. 83 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки.

У ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 № 543-96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 вказаного Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно умов п.п. 3.1-3.2. договорів про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р. та №66 від 26.04.2013р. за кожний день прострочення повернення фінансових коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасного повернення фінансової допомоги за кожний день прострочення. У випадку порушення строків повернення фінансової допомоги, передбаченої п. 2.1. договору, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, позичальник додатково сплачує позикодавцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 30 (тридцять) % від суми фінансової допомоги, переданої по даному договору.

Перевіривши арифметичний розрахунок пені за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», господарський суд встановив, що, із врахуванням вірно визначеного періоду нарахування, сума пені складає:

- за договором про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р., нарахованих на суму боргу 10 000 грн. за період з 30.04.2013р. по 28.10.2016р. - 688,22 грн.;

- за договором про фінансову поворотну допомогу №66 від 26.04.2013р., нарахованих на суму боргу 2 000 грн. за період з 01.05.2013р. по 28.10.2013р. - 136,82 грн.

Загальний розмір пені становить 825,04 грн. (688,22 грн. + 136,82 грн.), а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у визначеному судом розмірі.

При цьому, суд зазначає, що при розрахунку пені, нарахованої за порушення відповідачем строків повернення грошових коштів за договорами про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р. та №66 від 26.04.2013р. позивачем невірно визначені початкові дати нарахування - 29.04.2013р. та 30.04.2013р. відповідно.

Перевіривши розмір нарахованого позивачем штрафу, господарський суд встановив:

- за договором про фінансову поворотну допомогу №202 від 15.04.2013р., 30 % штрафу від суми позики 10 000 грн., складає 3000 грн.;

- за договором про фінансову поворотну допомогу №66 від 26.04.2013р., 30 % штрафу від суми позики 29 000 грн., складає 8700 грн.

Загальний розмір штрафу становить 11 700 грн., а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем до стягнення розмірі.

За приписами статті 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

В И Р I Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гермес» задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (84313, АДРЕСА_1, код РНОКПП НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гермес» (84313, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, буд.10, , п/р 0011 в Краматорській філії КБ «Приватбанк» м. Краматорська, МФО 335548) основний борг в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) грн., 3% річних в сумі 1007 (одна тисяча сім) грн. 83 коп., інфляційні в сумі 9 753 (дев'ять тисяч сімсот п'ятдесят три) грн. 48 коп., пеню в сумі 825 (вісімсот двадцять п'ять) 04 коп., штраф в сумі 11 700 (одинадцять тисяч сімсот) грн., судовий збір в сумі 1377 (одна тисяча триста сімдесят сім) грн. 79 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складене 14 червня 2016р.

Суддя Л.В. Ніколаєва