ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Справа № 916/4550/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Данилової М.В., - головуючий
Данилової Т.Б., Корсака В.А.,
за участю представників:
позивача відповідача Купченко В.В. (дов. від 26.07.2016 р.) Маркусевич Б.С. (дов. від 01.08.2016 р.) Задернівська Я.Є. (дов. від 19.04.2016 р. №19/04-16-1)
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 р.
у справі№916/4550/15 Господарського суду Одеської області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс"
дотовариства з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд"
провизнання недійсним договору купівлі-продажу

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд" про визнання недійсним з моменту укладення правочину, укладеного між сторонами, в рамках якого позивач перерахував відповідачу згідно рахунків: №269 від 25.11.2014 р.- 220000 грн.; №270 від 25.11.2014 р. - 141035 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" зауважувало про те, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_7, діючи в якості виконуючого обов'язки директора на підставі незаконної та скасованої судом апеляційної інстанції ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014 р., не мав на це відповідних повноважень передбачених статутом товариства та нормами чинного законодавства, а відтак не мав належного обсягу цивільної дієздатності.

Також, позивач зауважував про те, що учасниками Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" не приймалось жодних рішень щодо призначення ОСОБА_7 директором або виконуючим обов'язки директора.

13.01.2016 р. позивачем було уточнено позовні вимоги, згідно яких останній просив суд - визнати недійсним з моменту укладення договір поставки від 25.11.2014 р. № 186-ТД, укладений між Товариством з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" (в особі директора ОСОБА_7.) та Товариством з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд".

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.03.2016 р. у даній справі (колегія у складі суддів: головуючий суддя Щавинська Ю.М., судді Малярчук І.А., Зайцев Ю.О.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 р. (колегія у складі суддів: головуючий суддя Таран С.В., судді Будішевська Л.О., Мишкіна М.А.), у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій вказували про те, що на момент укладення спірного договору поставки від 25.11.2014 р. № 186-ТД та підписання видаткових накладних на отриманий товар, ОСОБА_7 (як директор Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс") діяв в межах наданих йому повноважень.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" посилається на неналежне дослідження всіх доказів в їх сукупності та встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на думку скаржника, до невідповідності висновків судів обставинам справи та порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.07.2016 р. касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві Товариство з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд" висловлює свою позицію щодо даної касаційної скарги та просить оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У додаткових пояснення Товариство з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" зауважує про обставини, які не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні даного спору, та просить касаційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 17.08.2016 р. представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" (покупець) було укладено договір поставки №186-ТД, за умовами якого постачальник на умовах цього договору зобов'язується передати у власність у зумовлені строки покупцеві будівельну продукцію за потребами покупця, а покупець зобов'язується приймати і оплачувати вартість вказаного товару.

Відповідно до пункту 1.2 договору поставки, одиниці виміру, ціна товару за одиницю, його асортимент визначаються в залежності від домовленості сторін наступним чином:1) в специфікації до цього договору; 2) у рахунку на оплату товару та/або у видаткових накладних на такий товар.

Згідно з пунктом 6.3.1 договору поставки постачальник повинен надати покупцю рахунки для оплати вартості партій товару за цим договором.

Покупець сплачує вартість партії товару за цим договором шляхом 100% передплати (пункт 6.2.1 договору поставки).

Пунктом 5.7 договору поставки передбачено, що за результатами приймання-передачі партії товару сторони підписують видаткову накладну.

Судами встановлено, що на виконання вимог зазначеного договору, позивач перерахував відповідачеві 25.11.2014 р.- 361035 грн., а Товариство з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд" передало Товариству з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" будівельні матеріали на загальну суму 361035 грн., що підтверджується видатковими накладними №502 від 25.11.2014 р., №503 від 25.11.2014 р., №504 від 25.11.2014 р., №505 від 25.11.2014 р., №506 від 26.11.2014 р., №507 від 26.11.2014 р., №508 від 27.11.2014 р., №509 від 27.11.2014 р., №510 від 27.11.2014 р., №511 від 28.11.2014 р., №512 від 29.11.2014 р. та довіреностями №5 від 25.11.2014 р., №7 від 25.11.2014 р.

В силу пункту 11.9 договору поставки повноваження осіб на підписання цього договору засвідчуються печатками сторін; відповідальність за наслідки підпису договору не уповноваженою особою покладаються на сторону, яка засвідчила підпис своєю печаткою.

З огляду на матеріали, спірний договір підписаний від імені Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" директором ОСОБА_7 і від імені Товариства з обмеженою відповідальності "Торговий дім Бетонекс-Буд" заступником директора ОСОБА_8 (підписи завірені печатками підприємств).

Колегія суддів касаційної інстанції перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зазначає про наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Недодержання судом цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 Господарського процесуального кодексу України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Так, частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За своєю правовою природою оскаржений позивачем правочин є правочином купівлі-продажу, який визначається статтею 655 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями частин 1, 2, 3 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вже зазначалось вище, предметом спору у даній справі є визнання недійсним з моменту укладення договору поставки №186-ТД від 25.11.2014 р., з підстав укладання його особою, яка не мала належного обсягу цивільної дієздатності, діяла усупереч інтересам товариства, на підставі частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України.

За приписами частин 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що органи юридичної особи створюються в порядку, що визначається законом та установчими документами. Посадова особа, що є органом юридичної особи, не має право надавати повноваження органу юридичної особи іншим працівникам юридичної особи або її учасникам.

Таке право мають тільки загальні збори учасників (членів) чи засновник юридичної особи і тільки шляхом внесення змін до установчих документів юридичної особи та державної реєстрації таких змін.

Випадки тимчасового, в тому числі і на декілька днів, покладення на фізичну особу обов'язків органу юридичної особи повинні бути передбачені установчими документами шляхом встановлення порядку призначення фізичної особи тимчасово виконуючою обов'язки органа юридичної особи.

Як вбачається зі змісту судових рішень, здійснюючи розгляд справи, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції спір виходячи з предмету та підстави позову у їх сукупності, визначених позивачем у позовній заяві, а саме вчинення договору без законних повноважень, розглянутий не був.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вчинення дій з перевищенням повноважень та вчинення дій без повноважень є різними за своєю правовою природою.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач неодноразово посилався на те, що відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" (пункт 9.4) призначення та звільнення з посади директора належить до компетенції зборів учасників товариства.

Разом з тим, рішення про призначення ОСОБА_7 директором Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" збори учасників не приймали.

Такої підстави для призначення або звільнення директора товариства, як ухвала суду, ні статутом, ні законом не передбачено.

Колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи, окрім витягу з ЄДР, у якому станом на 21.11.2014 р. директором Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" значиться - ОСОБА_7 (т. 1, арк. справи 99-100), містяться також спеціальні витяги з ЄДР, у яких станом на 21.11.2014 р. та 25.11.2014 р. керівником Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" значиться - ОСОБА_9 (т. 1 арк. справи 135-138).

Проте, вищевказане було залишено судами попередніх інстанцій поза увагою, відповідні обставини справи стосовно укладення оспорюваного договору особою, яка не мала належного обсягу цивільної дієздатності, чи навпаки, в розумінні приписів частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України встановлені не були.

Судами попередніх інстанцій не було надано належної правової оцінки і наступним обставинам.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014 р. в рамках цивільної справи (суддя Жуган Л.В.), було задоволено заяву ОСОБА_7, а саме: відсторонено ОСОБА_9 з посади директора Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" з 05.11.2014 р.; призначено ОСОБА_7 виконуючим обов'язки директора Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" з 05.11.2014 р. до набрання рішенням по даній справі законної сили; зобов'язано держаного реєстратора відділу Реєстраційної служби міського управління юстиції виключити з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців запис про ОСОБА_9 в графі «ПІБ керівника юридичної особи» та в графі «прізвище, ім'я та по батькові осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи, без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" з 05.11.2014 р.; зобов'язано держаного реєстратора відділу Реєстраційної служби міського управління юстиції включити в Єдиний державний реєстр юридичних та фізичних осіб - підприємців запис про ОСОБА_7 в графу «ПІБ керівника юридичної особи» та в графі «прізвище, ім'я та по батькові осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи, без довіреності, у тому числі підписувати договори та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" з 05.11.2014 р.; зобов'язала ОСОБА_9 передати ОСОБА_7 статут та печатки Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс"; уповноважила ОСОБА_7 або його представника, за умови наявності документів, що підтверджують його повноваження, вжити необхідні заходи виконання ухвали суду.

Вищевказану ухвалу, за наслідком апеляційного перегляду було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.12.2014 р.

Апеляційним господарським судом в ухвалі від 03.12.2014 р. було зазначено, що заходи забезпечення позову, які застосовувались судом першої інстанції, суперечать правовій природі забезпечення та меті його застосування, адже мета застосування заходів забезпечення позову полягає саме в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вказав, що задовольняючи заяву ОСОБА_7 про вжиття заходів забезпечення позову, районний суд обрав заходи забезпечення, які не перебувають в необхідному (обов'язковому) правовому зв'язку із позовними вимогами, а вирішив спір по суті у спосіб, непередбачений процесуальним законом.

В подальшому, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було відкрито дисциплінарне провадження щодо дій судді Малиновського районного суду м. Одеси Жуган Любов Володимирівни.

Оцінюючи в сукупності факти та обставини, встановлені за результатами дисциплінарного провадження, з огляду на положення статті 55 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і статті 32 Закону України "Про Вищу раду юстиції", комісія прийшла до висновку, що порушення вимог процесуального закону під час вирішення питання про забезпечення позову, допущені суддею Жуган Любов Володимирівною внаслідок неналежного ставлення до службових обов'язків, є істотними і призвели до перешкоджання діяльності суб'єкта господарювання, а також порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності.

На підставі вищевказаного, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було прийнято рішення від 07.04.2016 р. №787/дп-16, яким рекомендовано розглянути питання про звільнення з посади судді Малиновського районного суду м. Одеси Жуган Любов Володимирівну з підстав, передбачених пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України.

Судами попередніх інстанцій при вирішенні даного спору необхідно врахувати і таке.

Так, частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 р. із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи, що в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутнє право встановлювати або вважати доведеними обставини справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, так само як і надавати їм власну юридичну оцінку, колегія суддів зазначає, що у розумінні статті 1119 названого Кодексу усі вищевикладені обставини є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і передачі справи на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

За таких обставин колегія суддів, беручи до уваги доводи, викладені в касаційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс", дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої та постанова апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Одеської області, під час здійснення якого суду необхідно врахувати вищезазначені обставини.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності "Главбуд Плюс" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 р. у справі № 916/4550/15 та рішення господарського суду Одеської області від 14.03.2016 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий суддя М. Данилова

Судді: Т. Данилова

В. Корсак