Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

Іменем України

від 31 серпня 2016 року у справі №927/838/15

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г., розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/838/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», вул. Горького, 2, м.Чернігів, 14000

до відповідача: Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, пл. І.Франка, 1, м.Ніжин, 16600

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

ОСОБА_1, АДРЕСА_1;

ОСОБА_2, АДРЕСА_2;

ОСОБА_3, АДРЕСА_3;

ОСОБА_4, АДРЕСА_4;

ОСОБА_5, АДРЕСА_5;

ОСОБА_6, АДРЕСА_6;

ОСОБА_7, АДРЕСА_7;

ОСОБА_8, АДРЕСА_8;

ОСОБА_9, АДРЕСА_9;

ОСОБА_10, АДРЕСА_10;

ОСОБА_11, АДРЕСА_11;

ОСОБА_12, АДРЕСА_12;

ОСОБА_13, АДРЕСА_13;

ОСОБА_14, АДРЕСА_14;

ОСОБА_15, АДРЕСА_5;

ОСОБА_16, АДРЕСА_5;

ОСОБА_17, АДРЕСА_5;

ОСОБА_18, АДРЕСА_5;

ОСОБА_19, АДРЕСА_11;

ОСОБА_20, АДРЕСА_15;

ОСОБА_21, АДРЕСА_15;

ОСОБА_22, АДРЕСА_1;

ОСОБА_23, АДРЕСА_1;

ОСОБА_24, АДРЕСА_1;

ОСОБА_25, АДРЕСА_1;

ОСОБА_26, АДРЕСА_1;

ОСОБА_27, АДРЕСА_1;

ОСОБА_28, АДРЕСА_4;

ОСОБА_29, АДРЕСА_4;

ОСОБА_30, АДРЕСА_6;

ОСОБА_31, АДРЕСА_6;

ОСОБА_32, АДРЕСА_16;

ОСОБА_33, АДРЕСА_6;

ОСОБА_13, АДРЕСА_13;

ОСОБА_34, АДРЕСА_13;

ОСОБА_35, АДРЕСА_13;

ОСОБА_36, АДРЕСА_14;

ОСОБА_37, АДРЕСА_14;

ОСОБА_14, АДРЕСА_14;

ОСОБА_38, АДРЕСА_8;

ОСОБА_39, АДРЕСА_8;

ОСОБА_40, АДРЕСА_8;

ОСОБА_41, АДРЕСА_8;

ОСОБА_42, АДРЕСА_8;

ОСОБА_43, АДРЕСА_10;

ОСОБА_44, АДРЕСА_10;

ОСОБА_45, АДРЕСА_10;

ОСОБА_46, АДРЕСА_3;

ОСОБА_47, АДРЕСА_3;

ОСОБА_48, АДРЕСА_3;

ОСОБА_49, АДРЕСА_3;

ОСОБА_50, АДРЕСА_12;

ОСОБА_51, АДРЕСА_12;

ОСОБА_52, АДРЕСА_12;

ОСОБА_53, АДРЕСА_12;

ОСОБА_54, АДРЕСА_2;

ОСОБА_55, АДРЕСА_2;

ОСОБА_56, АДРЕСА_2

про визнання протиправним (незаконним) рішення № 140 від 03.07.2014 року

у присутності представників сторін:

від позивача: Авраменка Г.М. - адвокат, договір від 29.07.2016

від відповідача: Лях О.М. - начальника відділу, довір.пост. №20.1-18/441 від 09.03.2016

від всіх третіх осіб: Висіцької І.В. - адвоката, який діє на підставі договорів про надання адвокатських послуг та ордерів про надання правової допомоги,

третіх осіб, які з'явились особисто: ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_1, ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_43, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_47, ОСОБА_3, ОСОБА_6

Рішення прийнято після перерви, проголошеної в судовому засіданні на підставі ч.3 ст.77 Господарського процесуального кодексу України з 17.08.2016 по 31.08.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання протиправним (незаконним) рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 03.07.2014 № 140 «Про недопущення призупинення приватизації» щодо здійснення приватизації квартир №15,38,28,18,3,20,25,26,14,27,12,29,23,24 у житловому будинку № АДРЕСА_1.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що квартири, стосовно яких прийнято спірне рішення, належать на праві власності саме позивачу та обліковуються у нього на балансі. Позивач стверджує, що право на приватизацію квартир мають громадяни України, які проживають у державному житловому фонді. Квартири, щодо яких відповідачем прийнято спірне рішення не мали та не мають ніякого відношення до державного житлового фонду, а їх власником є саме позивач.

В подальшому, в додаткових письмових поясненнях позивач повідомив суд, що 45- квартирний житловий будинок АДРЕСА_1 будувався структурним підрозділом позивача - Ніжинським РБУ. Під час приватизації Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства «Чернігівоблбуд» об'єкт незавершеного будівництва 45-квартирного житлового будинку, розташований по АДРЕСА_1 в м.Ніжині, увійшов до статутного капіталу створеного Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд». З посиланням на п. 9 додатку 1 до Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56, позивач зазначає, що правовстановлюючими документами, які підтверджують наявність у нього права власності є рішення про відведення земельної ділянки для будівництва об'єкта і акт прийняття цього об'єкта в експлуатацію, затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування. Таким чином, стверджує позивач, підтверджується факт наявності у нього права власності на квартири, щодо яких прийняте спірне рішення.

Також позивач зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є в розумінні ст.327 Цивільного кодексу України майном комунальної власності, яке належить територіальній громаді, а відтак органи місцевого самоврядування не мають право розпоряджатися вказаним майном, в зв'язку з чим рішення № 140 від 03.07.2014 є протиправним (незаконним) і таким, що порушує права та інтереси позивача на володіння і розпорядження майном - зазначеним об'єктом нерухомості, який як об'єкт незавершеного будівництва 45-квартирного житлового будинку увійшов до статутного фонду створеного акціонерного товариства.

Крім того, позивач з посиланням на приписи ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», стверджує, що оскільки приписами законодавства, чинним на момент набуття ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, не передбачалось обов'язкової для юридичних осіб реєстрації права власності на об'єкти нерухомості, тому право власності на вищевказаний об'єкт визнається державою дійсним.

Також позивач на підтвердження факту наявності у нього права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 посилається на численні рішення судів, в яких, на думку позивача, встановлено обставину, що вказаний будинок є колективною власністю ПАТ «Чернігівоблбуд», і вказані рішення є преюдицією при вирішенні даного спору.

Відповідач у відзиві на позов проти позовних вимог заперечує, стверджуючи, що всім наведеним позивачем доводам та аргументам вже було надано оцінку в ході вирішення Господарським судом Чернігівської області спору про визнання права власності на спірні квартири. В судових рішеннях, прийнятих по справі №5028/12/40/2012(5028/2/120/2011) встановлено, що згідно з актом від 19.06.1996 державною приймальною комісією в експлуатацію прийнято не окремі квартири, а 45-ти квартирний житловий будинок в АДРЕСА_1 в цілому. Всі судові інстанції по даній справі дійшли висновку що позивачем не надано правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється оформлення права власності та проводиться державна реєстрація права власності на квартири в спірному житловому будинку, тому судами у вказаній справі позивачу відмовлено у визнанні його права власності на зазначені квартири. Встановлена рішенням обставина щодо відсутності у позивача права власності на вказані квартири є преюдиційною, та доказуванню не підлягає.

Представником 3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, також подано відзив, в якому стверджується, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на спірні квартири, інших додаткових документів, які б не досліджувались господарським судом в ході розгляду справи №5028/12/40/2012(5028/2/120/2011), позивачем суду не надано. Що стосується компетенції відповідача для прийняття рішення, що оспорюється позивачем, то, на думку 3-х осіб, відповідач не перевищив своїх повноважень. При цьому, 3-ми особами зазначається, що ордери для вселення у квартири видавались їм виконкомом на підставі рішення Ніжинської міської ради на виконання рішень колективу, адміністрації і профспілкового комітету Ніжинського ремонтно-будівельного управління, яке й здійснювало будівництво житлового будинку АДРЕСА_1. 3-і особи звертають увагу, що до приватизації ними спірних квартир, відповідачем проводилась приватизація іншими мешканцями інших квартир.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення та доводи представників сторін та 3-х осіб, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

03 липня 2014 року виконкомом Ніжинської міської ради (відповідач у справі) прийнято рішення №140 «Про недопущення призупинення приватизації», відповідно до якого з метою недопущення призупинення приватизації житла, дозволено органу приватизації міськвиконкому здійснювати приватизацію державного житлового фонду, а саме: квартир №15,38,28,18,3,20,25,26,14,27,12,29,23,24 у житловому будинку АДРЕСА_1, який перебуває на балансовому утриманні об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «АДРЕСА_1».

За своєю правовою природою вказане рішення є актом ненормативного характеру, оскільки передбачає конкретні приписи, стосується вичерпного кола осіб, може бути застосований лише одноразово і після реалізації вичерпується його дія.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу ч.2 ст.20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які можуть бути захищені, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

За змістом ч.7 ст.23 Господарського кодексу України спори про поновлення порушених прав суб'єктів господарювання внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вирішуються в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства, визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також обов'язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв'язку з прийняттям даного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Враховуючи коло обставин, які мають бути встановлені при вирішенні даного спору, та виходячи із приписів ст.33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доведення відповідності оспорюваного рішення законодавству та дотримання визначеної законом компетенції покладається саме на відповідача, а позивач повинен довести порушення внаслідок прийняття оспорюваного рішення його права та законного інтересу.

Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з ч.3 ст.24 цього Закону органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Виходячи із змісту ст.51 цього ж Закону виконавчий комітет міської ради є її виконавчим органом, який утворюється міською радою на строк її повноважень.

Згідно зі ст.52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет, зокрема, міської ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Виконавчий комітет ради попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради; координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників; має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Разом з тим, відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Поняття державного житлового фонду міститься в ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якою державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач не надав суду доказів віднесення квартир, щодо яких ним прийнято оспорюване рішення, до державного житлового фонду, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не довів суду наявності у нього правових підстав для прийняття рішення №140 від 03.07.2014.

Посилання позивача на приписи п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», викладене ним в письмових поясненнях від 23.08.2016 (т.5, а.с.140-141), судом до уваги не приймається, оскільки наведений у даному пункті перелік питань, які відносяться до виключної компетенції міської ради, стосується здійснення правомочностей щодо комунального майна. Проте, відповідно до приписів Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житла виникає в силу самого Закону, процедурні питання проведення приватизації житла вирішується створеним відповідно до норм цього Закону органом приватизації, і прийняття будь-яких рішень з питань приватизації державного житлового фонду міською радою в даному випадку не потребується.

Відповідно до ч.1 ст.393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Тобто, для визнання незаконним правового акту, зокрема, органу місцевого самоврядування, та його скасування мають одночасно існувати два фактори: невідповідність такого акту закону та порушення внаслідок його прийняття права власника.

Відповідно до п.1.5. Статуту Публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», затвердженого загальними зборами акціонерів закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» від 27.05.2011 (протокол №1), державна реєстрація якого проведена 27.07.2011, позивач є правонаступником Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства «Чернігівоблбуд» та закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд».

Закрите акціонерне товариство «Чернігівоблбуд» створено в результаті викупу майна та шляхом перетворення суб'єкта підприємницької діяльності Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства «Чернігівоблбуд», що підтверджується п.1.1. Статуту Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», затвердженого загальними зборами засновників (протокол №7 від 13.04.1995), перереєстрованого розпорядженням виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів від 27.11.1995 №385-р (т.1, а.с.55-57).

Як встановлено судом вище, рішення виконкому Ніжинської міської ради від 03.07.2014 № 140 стосується приватизації окремих квартир №15, 38, 28, 18, 3, 20, 25, 26, 14, 27, 12, 29, 23, 24 у житловому будинку АДРЕСА_1.

Отже, виходячи із змісту ст.33 Господарського процесуального кодексу України позивач повинен довести суду наявність у нього права власності саме на квартири №15, 38, 28, 18, 3, 20, 25, 26, 14, 27, 12, 29, 23, 24 у житловому будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи принцип допустимості доказів, визначений у ст.34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальними правилами підтвердженням права власності на об'єкт нерухомості, яким є квартира багатоквартирного будинку, можуть бути правовстановлюючі документи, зокрема, договори, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, рішення судів щодо права власності на об'єкти нерухомого майна, інші правовстановлюючі документи, передбачені законодавством.

При цьому суд приймає до уваги, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 31.07.2012 по справі №5028/12/40/2012 (5028/2/120/2011) за позовом Публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» до виконавчого комітету Ніжинської міської ради та Комунального підприємства «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації», за участю третіх осіб на стороні відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_60, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_61, про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії, яке набрало законної сили, відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартири №3,12,14,15,18,20,23,24,25,26,27,28,29,38,39.

Як вбачається із змісту даного рішення, судом встановлено, що позивачем - Публічним акціонерним товариством «Чернігівоблбуд» не було надано правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється оформлення права власності та проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, в зв'язку з чим у відповідачів не було підстав для оформлення та реєстрації права власності на спірні об'єкти нерухомості.

Також, в рішенні від 31.07.2012 по справі №5028/12/40/2012 (5028/2/120/2011) судом констатовано, що позивач - ПАТ «Чернігівоблбуд» - не надав суду доказів, які підтверджують його право власності саме на квартири №3, 12, 14, 15, 18, 20, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 38, 39 в житловому будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Визнання права власності є встановленням юридично-значимого факту, на підставі якого у власника виникають права та обов'язки. Відповідно до ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. При цьому, саме судове рішення підтверджує наявність або відсутність цивільного права, зокрема й щодо права власності.

Слід зазначити, що позивачем в ході розгляду даної справи на підтвердження наявності у нього права власності на спірні квартири, щодо яких відповідачем прийнято оспорюване рішення, також не надано будь-яких інших додаткових доказів, які не були предметом дослідження та оцінки судом в ході розгляду справи № №5028/12/40/2012 (5028/2/120/2011).

Тому, приймаючи до уваги, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 31.07.2012 по справі №5028/12/40/2012 (5028/2/120/2011) відмовлено позивачу у встановленні юридично-значимого факту - визнання права власності на квартири №3, 12, 14, 15, 18, 20, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 38, 39 в житловому будинку АДРЕСА_1, тому факт відсутності у позивача такого права не підлягає доведенню в межах даної справи.

Судом не приймається до уваги посилання позивача на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 17.03.2008 по справі №22ц-430/2008, в якому, за його твердженням, встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є колективною власністю ЗАТ «Чернігівоблбуд», оскільки в даному рішенні мова йде про будинок, а не про окремі спірні квартири, які за своєю природою є окремими об'єктами нерухомості. Крім того, вказане рішення не є за своєю суттю рішенням про встановлення юридичного факту права власності в розумінні правовстановлюючого документу, на підставі якого у позивача можуть виникнути права та обов'язки щодо спірних квартир. З тих же самих підстав судом не приймається до уваги посилання позивача на інші судові рішення, які прийняти судами за наслідками вирішення спорів стосовно приватизації квартир у будинку АДРЕСА_1 в м.Ніжині.

Посилання позивача на дані балансу товариства станом на 30.06.2015, як на доказ права власності судом до уваги не приймається, оскільки баланс є лише формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань юридичної особи станом на конкретно визначену дату. Баланс не відображає правових підстав знаходження майна у власності юридичної особи, а отже не може розцінюватися судом як правовстановлюючий документ.

Аналіз змісту акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом 45-квартирного житлового будинку, по АДРЕСА_1 в м.Ніжині від 19.06.1996, затвердженого рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 24.12.1996 № 376 (т.1, а.с.52-53), свідчить, що замовником будівництва вказаного об'єкту є Ніжинське ремонтно-будівельне управління без будь-якого відображення підпорядкованості цього управління позивачу. А тому твердження позивача, що саме цей акт є правовстановлюючим документ його права власності як на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому, так й на спірні квартири окремо не приймається судом до уваги. Крім того, суд зауважує, що в технічному паспорті на житловий будинок державного, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, виданий на об'єкт по АДРЕСА_1 в м.Ніжині (інвентарний номер 12453), власником (фондодержателем) об'єкту зазначене також Ніжинське ремонтно-будівельне управління (т.2, а.с.124-125). При цьому суд враховує, що чинними на момент введення в експлуатацію вищевказаного будинку Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 №56, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за №31/1056, не передбачалось реєстрація об'єкта нерухомого майна із присвоєнням порядкового реєстрового номеру на структурні підрозділи без права юридичної особи.

Доказів внесення будь-яких змін до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 щодо самого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» позивач суду не надав. А тому, вказані докази не можуть бути розцінені судом як правовстановлюючі документи наявності у позивача права власності на спірні квартири.

Не приймаються судом посилання позивача на лист Ніжинської міжрайонної прокуратури Чернігівської області від 06.05.06. №99-06 (т.1, а.с.63), лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 25.07.2006 №8/6/3136, (т.1, а.с.64-65), в яких містяться твердження, що будинок АДРЕСА_1 у м.Ніжині є колективною власністю ЗАТ «Чернігівоблбуд», оскільки вказані листи не є правовстановлюючими документами.

Стосовно твердження позивача, що чинним на момент набуття ним права власності на будинок АДРЕСА_1 законодавством не вимагалась обов'язкова реєстрація права власності юридичних осіб на об'єкти нерухомості, в зв'язку з чим на підставі ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності товариства на вказаний будинок визнається дійсним, суд зазначає про таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2004 року загальними зборами акціонерів ЗАТ «Чернігівоблбуд» прийнято рішення про створення Дочірнього підприємства «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд» (т.5, а.с.4), проведення інвентаризації майна, що входило до статутного капіталу ДП «Чернігівське комерційно-виробниче управління» ЗАТ «Чернігівоблбуд» і передачу його до статутного капіталу новоствореного підприємства.

На позачергових загальних зборах акціонерів ЗАТ «Чернігівоблбуд» від 28.09.2004 (протокол №3) прийнято рішення про затвердження статутного капіталу ДП «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд» в розмірі 17373600грн. (т.5., а.с.8-9). В додатку №3 до протоколу №3 від 28.09.2004, наведений перелік майна, оборотних коштів та поточних розрахунків ДП «Чернігівське комерційно-виробниче управління» ЗАТ «Чернігівоблбуд», яке передається до статутного капіталу Дочірньому підприємству «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд», зокрема, зазначений житловий будинок, АДРЕСА_1 (т.5, а.с.10).

Відповідно до п.4.1. Статуту Дочірнього підприємства «Управління майном» Закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», затвердженого загальними зборами ЗАТ «Чернігівоблбуд» (протокол №3 від 28.09.2004), зареєстрованого в державному реєстрі 12.10.2004, статутний капітал підприємства становить 17373600грн. і формується за рахунок майна Дочірнього підприємства «Чернігівське комерційно-виробниче управління» ЗАТ «Чернігівоблбуд». В переліку майна, що передається ДП «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд», наведеному у п.4.1. статуту підприємства, зазначений також і житловий будинок, АДРЕСА_1.

Аналіз положень статуту ДП «Управління майном» в редакції від 28.09.2004 свідчить, що в статуті відсутні будь-які обмеження прав дочірнього підприємства щодо володіння, користування та розпорядження майном, переданим йому до статутного капіталу. Відсутні такі обмеження і в рішеннях загальних зборів акціонерів ЗАТ «Чернігівоблбуд» про створення ДП «Управління майном» та про передачу майна до статутного капіталу цього підприємства.

Відповідно до пунктів 4.2., 4.3. Статуту ДП «Управління майном» в редакції від 28.09.2004, майно підприємства складають основні фонди і обігові кошти, інші цінності, вартість яких відображається в його самостійному балансі. Джерелами формування майна підприємства є, зокрема, грошові та матеріальні внески ЗАТ «Чернігівоблбуд».

Акт приймання-передачі від 01.09.2004 основних фондів, виробничих запасів, дебіторської заборгованості та незавершеного будівництва, а також додаток №20 «Основні фонди» до цього акту підписані представниками ДП «Управління майном» та ЗАТ «Чернігівоблбуд» (т.5., а.с.15-16).

Згідно зі ст.329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Оскільки, як встановлено судом вище, при створенні ДП «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд» не приймалось рішення щодо обмеження правомочностей дочірнього підприємства щодо майна, яке передано йому до статутного капіталу, тому суд приходить до висновку, що вказане майно передавалось у власність дочірнього підприємства, проти чого не заперечує і позивач.

Таким чином суд приходить до висновку, що здійснюючи передачу житлового будинку АДРЕСА_1, позивач вчинив дії, направлені на зміну його цивільних прав та обов'язків щодо цього майна.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності з 03.08.2004, відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються саме цим Законом.

Згідно з дефініціями, наведеними у ст.2 даного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст.4 цього ж Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно; речові права на чуже нерухоме майно: а) право володіння; б) право користування (сервітут); в) право постійного користування земельною ділянкою; г) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); ґ) право забудови земельної ділянки (суперфіцій); д) право користування нерухомим майном строком більш як один рік. Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом; обмеження речових прав.

В частині 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції яка діяла станом 01.09.2004, а саме на момент передачі позивачем спірного жилого будинку дочірньому підприємству, встановлюється, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Згідно з частиною 6 цієї статті правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вчинивши дії по передачі об'єкту нерухомості - житлового будинку АДРЕСА_1, в м.Ніжині, до статутного капіталу ДП «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд», позивач фактично вчинив правочин щодо цього нерухомого майна.

В силу ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

З огляду на приписи другого речення ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, яка діяла станом на 01.09.2004, суд приходить до висновку, що позивач, здійснюючи правочин по передачі об'єкту нерухомості - будинок АДРЕСА_1 - до статутного капіталу дочірнього підприємства, зобов'язаний був зареєструвати своє речове право на вказаний об'єкт відповідно до норм чинного законодавства щодо порядку реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, яке діяло станом на 01.09.2004.

Позивачем будь-яких доказів здійснення такої реєстрації права власності суду не надав, а відтак судом не приймається до уваги твердження позивача, що реєстрація права власності на об'єкти нерухомості обов'язковою не визнавалась.

Крім того, як свідчать матеріали справи, 24 лютого 2009 року загальними зборами акціонерів ЗАТ «Чернігівоблбуд» прийнято рішення про затвердження нової редакції ДП «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд» (т.5, а.с.17-21). 25 лютого 2009 року на засіданні Ради ЗАТ «Чернігівоблбуд» (протокол №2) прийнято рішення про проведення процедури зменшення статутного капіталу ДП «Управління майном» ЗАТ «Чернігівоблбуд» до 2761955грн.36коп. шляхом передачі частини майна із статутного капіталу ДП «Управління майном» до ЗАТ «Чернігівоблбуд» (т.5., а.с.22).

26 лютого 2009 року складено та підписано представниками дочірнього підприємства та позивача акт приймання-передачі основних фондів, а також додаток до цього акту - перелік активів, які передаються із статутного капіталу ДП «Управління майном» до ЗАТ «Чернігівоблбуд» (т.5, а.с.23-26).

Як вбачається із вказаного переліку, в ньому зазначені квартири №12,14,15,18,20,23,24,25,26,27,28,29,3,38,39,4 в будинку по АДРЕСА_1 зокрема і квартири, щодо яких відповідачем прийнято оспорюване рішення.

Приймаючи до уваги, що в зв'язку із передачею цих квартир зі статутного капіталу ДП «Управління майном» до ЗАТ «Чернігівоблбуд» вчинений правочин щодо об'єктів нерухомості, а тому в силу вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у позивача виникло зобов'язання здійснити у встановленому законодавством порядку державну реєстрацію права власності на вказані квартири.

Позивачем не надано суду доказів, які свідчать про реєстрацію за ним права власності на квартири №15,38,28,18,3,20,25,26,14,27,12,29,23,24 у житловому будинку № АДРЕСА_1.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на квартири №15,38,28,18,3,20,25,26,14,27,12,29,23,24 у житловому будинку № АДРЕСА_1, щодо яких відповідачем прийнято рішення від 03.07.2014 №140.

Посилання позивача на ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону від 04.07.2012, відповідно до якої права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень, судом до уваги не приймаються, оскільки, як встановлено судом вище, обов'язок позивача зареєструвати право власності на спірні квартири виник у нього ще в 2009 році, та реєстрація мала бути здійснена відповідно до приписів Закону в редакції, яка діяла на момент передачі майна від ДП "Управління майном" позивачу.

Враховуючи, що позивач не довів наявність у нього права або інтересу, яке порушено відповідачем внаслідок прийняття рішення від 03.07.2014 №140, тому суд приходить до висновку про відсутність однієї із обов'язкових умов, при яких правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, може бути визнаний незаконним та скасований, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання рішення виконкому Ніжинської міської ради від 03.07.2014 №140 «Про недопущення призупинення приватизації» незаконним.

З огляду на вищевикладене, в позові має бути відмовлено.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у спорах, що виникають при виконанні договору та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката при відмові в позові покладаються на позивача.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, тому судовий збір та витрати, понесені в зв'язку із наданням послуг адвоката покладаються саме на позивача в повному обсязі.

Керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», ст.20, 23, 63, 144,147 Господарського кодексу України, ст.11, 15, 16, 21, 182, 202, 392 Цивільного кодексу України, ст.32, 33, 34, 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення підписано 05 вересня 2016 року.

Суддя Т.Г. Оленич