ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2016 р. Справа № 914/4442/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.,

суддів: Кравчук Н.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Сосула О.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність №3530 від 18.12.2015р.)

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 07.07.2016 р.)

розглянув апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод № 1522 від 16.06.2016

на рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016,

суддя Долінська О.З., у справі № 914/4442/15

за позовом приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод, м. Львів,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Н.П.Б., с. Сокільники,

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 відмовлено в задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» до товариства з обмеженою відповідальністю «Н.П.Б.» про стягнення 9 081,95 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що судом не встановлено порушення прав позивача, які б підлягали захисту по суду. Одночасно судом не встановлено, що діями відповідача спричинено збитки, які б підлягали стягненню з відповідача. Після виконання договору про сумісну діяльність та створення обєкту нерухомості між сторонами не вирішено питання розподілу земельної ділянки. Позивач як належний користувач земельної ділянки згідно вимог земельного законодавства несе витрати за її користування. Правових підстав для стягнення коштів з відповідача судом не встановлено.

Також суд першої інстанції вказує на те, що позивачем подано позов поза межами строку позовної давності, про застосування спливу якої заявлено відповідачем у справі, а це є самостійною підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 та прийняти нове, яким позов задоволити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що факт проведення самостійного розрахунку, всупереч п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу» № 963 від 25.07.2007, не свідчить про відсутність вини відповідача у завданні збитків ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод». Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» відповідно до довідки про сплату земельного податку, яка є в матеріалах справи, сплачує земельний податок за спірну земельну ділянку, яка знаходиться в постійному користуванні ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».

В судових засіданнях представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 та прийняти нове, яким позов задоволити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 без змін, апеляційну скаргу ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» без задоволення.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 без змін, апеляційної скарги ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» без задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до договору про сумісну діяльність від 29.04.1999р. укладеного між позивачем та ЗАТ Акціонерна компанія Альфа, сторони домовилися шляхом обєднання майна і зусиль сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, а саме будівництва та експлуатації автозаправного комплексу за адресою м. Львів, вул. Залізнична, 1а. При цьому, ЗАТ Альфа зобовязалось провести роботи по будівництву та здачі в експлуатацію автозаправного комплексу, а позивач взяв на себе зобовязання підготувати для будівництва територію.

Земельна ділянка, виділена для будівництва вказаного обєкту, знаходилася на праві постійного користування позивача згідно державного акту №117 від 29.09.2000р.

За умовами договору про спільну діяльність, термін його дії встановлений до 2020 р. з правом пролонгації.

Судами встановлено, що 07.04.2009р. ЗАТ Альфа було продано обєкт спільної з позивачем діяльності (автозаправний комплекс), який знаходиться на земельній ділянці останнього, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 (відповідачу) (витяг про реєстрацію права власності від 08.04.2009р. №22414878), розірвано договір про сумісну діяльність і припинено відшкодування земельного податку.

В подальшому, стосовно обєкту спільної діяльності (автозаправного комплексу) відбулося ще ряд відчужень. Так, власниками вищезгаданої АЗС, крім відповідача по даній справі також були: ПП Салют-Плюс (договір купівлі-продажу від 04.02.2010р.), ТОВ Н.П.Б. (іпотечний договір від 09.02.2010р.), ТОВ Галицька паливна компанія Бізнес (свідоцтво про право власності від 06.02.2012р. №362-НЖ-З).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, з 17.03.2010 року фактичним власником АЗС став відповідач у даній справі. Останній був власником даної АЗС (витяг про реєстр права власності на нерухоме майно №25595252 від 17.03.2010 року) до відчуження її ТзОВ Бізнес Галицька паливна компанія (свідоцтво на право власності від 06.02.2012 року №362-НЖ-3, витяг про державну реєстрацію прав №33141023 від 10.02.2012 року).

У звязку з тим, що за період користування земельною ділянкою на якій знаходився спірний обєкт (АЗС) фактичними її власниками, зокрема відповідачем по даній справі, не сплачувалася плата за землю, користування цією земельною ділянкою здійснювалося без правовстановлюючих документів позивач звернувся до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з відповідача збитків в розмірі 9 081,95 грн. за неправомірне користування спірною земельною ділянкою площею 0,09218 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 1а, у формі неодержаного доходу за час тимчасового невикористання земельної ділянки за період з 17.03.2010 по 10.02.2012 (695 днів).

Таким чином, предметом позову є матеріально-правова вимога приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод до товариства з обмеженою відповідальністю Н.П.Б. про стягнення збитків в розмірі 9 081,95 грн. за неправомірне користування спірною земельною ділянкою площею 0,09218 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 1а, у формі неодержаного доходу за час тимчасового невикористання земельної ділянки за період з 17.03.2010 по 10.02.2012 (695 днів). Як на підставу позову посилається на п. 4 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №963 від 25.07.2007 року.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25595252 від 17.03.2010 року вищезгадана АЗС перейшла у приватну власність TOB ОСОБА_5. на підставі іпотечного договору від 9.02.2010.

ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав № 33141023 від 10.02.2012 нежитлові будівлі АЗС літера № за планом земельної ділянки Б-1 операторська АЗС (цегла) 18, 7 кв. м., літера № за планом земельної ділянки В-1 насосна АЗС ( цегла) 5, 4 кв. м. Перейшли у приватну власність ТОВ Галицька паливна компанія Бізнес на підставі Свідоцтва про право власності від 06. 02.2012 року видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Таким чином, АЗС перебувала у власності ТзОВ ОСОБА_5. 695 днів , з 17. 03. 2010 року по 10.02.2012 року, згідно вищевказаним витягам.

Вказані будівлі знаходяться на земельні ділянці, яка перебуває в постійному користуванні ПрАТ ЛЛРЗ згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЛВ №001294 від 29 вересня 2000 року.

Зокрема, для обслуговуванням вказаної АЗС Н.П.Б використовувало ділянку площею 0,9218 гектарів. ( відповідно до плану Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки).

Відповідно до ч.1-2 ст. 120 ЗК України в редакції станом на 2010 рік (час переходу права власності на АЗС до ТзОВ Н.П.Б.), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Судами встановлено, що будівництво вищезазначеної АЗС відбулося на підставі Договору про сумісну діяльність від 29.04.1999 року, що був укладений між ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод (на той час Львівський державний локомотиво-ремонтний завод) та ЗАТ Акціонерна компанія Альфа.

Отже, АЗС на належній ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод земельній ділянці була збудований з відома та згоди самого ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод, а права ЗАТ Акціонерна компанія Альфа на користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування АЗС випливали із умов зазначеного Договору про сумісну діяльність від 29.04.1999 року.

Таким чином, підстави користування ТзОВ Н.П.Б. земельною ділянкою, на якій розташована АЗС, випливали із договору, що був укладений між ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод та ЗАТ Акціонерна компанія Альфа, від якого до ТзОВ Н.П.Б. на тих самих умовах і в тому ж обсязі перейшло право користування спірною земельною ділянкою.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відсутності в діях відповідача самовільного зайняття земельної ділянки, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У пункті 3.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин розяснено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

За змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. (п.3.4 вказаної Постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин).

Товариство з обмеженою відповідальністю Н.П.Б., набуло у свою власність автозаправну станцію, яка розташована за адресою м. Львів, вул. Залізнична, буд.1а. Підставою набуття зазначеної АЗС у власність ТзОВ Н.П.Б. був Іпотечний договір від 09.02.2010 року та акт прийому-передачі АЗС від 15.03.2010 року.

Отже, не є самовільним зайняттям земельної ділянки вчинення дій, які відповідно до закону є правомірними, зокрема укладання цивільно-правових угод, які передбачені чинним законодавством. Отже, відповідач в період часу як став власником нерухомого майна набув право на оформлення земельної ділянки у встановленому законом порядку, проте ним не скористався та без оформлення права користування здійснював сплату земельного податку.

Як вбачається з платіжних доручень №2731 від 27.05.2010 року, №3393 від 30.06.2010 року, №4081 від 28.07.2010 року, №4564 від 27.08.2010 року, №5179 від 29.09.2010 року, №5716 від 28.10.2010 року, №6449 від 29.11.2010 року, №7028

від 28.12.2010 року, №647 від 09.02.2011 року, №1060 від 01.03.2011 року, №1495 від 29.03.2011року, №2111 від 28.04.2011 року, №2585 від 27.05.2011 року, №3110 від 29.06.2011 року, №3614 від 28.07.2011 року, №3967 від 29.08.2011 року, №4206 від 28.09.2011 року, №4388 від 27.10.2011 року, №4776 від 29.11.2011 року (а.с. 114-132, Т.1) відповідачем сплачено до бюджету 119 691,95 грн. задекларованої орендної плати.

Таким чином, набуття зазначеної АЗС у власність ТзОВ Н.П.Б. було правомірним правочином, а тому не може бути ознакою самовільного зайняття земельної ділянки, на якій така АЗС розташована.

Відповідно до п. «ґ» ч.1 ст.90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

ОСОБА_6 п. «г» ч.1 ст.95 ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до п. «д» ч. 1 ст.156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Тому, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що відчуживши права на АЗС на підставі договору про сумісну діяльність від 29.04.1999 року, та не вирішивши при цьому питання виділення земельної ділянки для її обслуговування із загального складу належної йому земельної ділянки, ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод не довів порушення свого права, що підлягає захисту по суду.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Судами не встановлено факту самовільного користування відповідачем спірною земельною ділянкою, відтак не доведеним є факт порушення прав позивача діями ТзОВ Н.П.Б та наявності завданих позивачу збитків.

В п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тому, оскільки право позивача не порушене, покликання суду першої інстанції на те, що позивачем подано позов поза межами строку позовної давності, про застосування спливу якої заявлено відповідачем у справі, а це є також самостійною підставою для відмови в позові підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, проте не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_6 ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 без змін, апеляційної скарги ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до вимог ч.5 ст. 49 ГПК України при відмові в позові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на позивача, в тому числі і витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2016 у справі №914/4442/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» залишити без задоволення

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Кравчук Н.М.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 17.08.2016.