ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р.Справа № 922/2472/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: Яновська В.С. (дов. №38-1871 від 28.05.2010 року);

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Приватного підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 33 969, 48 грн. з яких: заборгованість за неналежне виконання договірних зобов'язань у сумі 30 729, 24 грн.. інфляційні витрати у сумі 2 603, 20 грн., 3 проценти річних у сумі 637, 04 грн. та до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за тимчасовим договором № 11251 про постачання теплової енергії від 1.12.2004 року у частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.07.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 08.08.2016 року.

У межах строків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 08.08.2016 року на 29.08.2016 року.

04.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав заяву (в порядку пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України) вх. № 25700,у якій просить суд, припинити провадження у справі у частині стягнення 2000, 00 грн. на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України та стягнути із відповідача заборгованість за неналежне виконання договірних обов'язків у сумі 28 729, 24 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 2 603, 20 грн., 3 проценти річних у розмірі 2 603, 20 грн. та стягнути із відповідача витрати по сплаті судового збору.

29.08.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 28114 про долучення довіреності на представника до матеріалів справи.

Уповноважений представник відповідача, у призначене судове засідання не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи відповідно до пункту 3.9.1. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити клопотання про припинення провадження у справі у частині стягнення із відповідача суми боргу у розмірі 2000, 00 грн.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 29.08.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 01.12.2004 року між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (далі-позивач, енергопостачальна організація) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (далі-відповідач, споживач) був укладений тимчасовий договір № 11251 про постачання теплової енергії (т. 1, а.с. 33-35).

Згідно умов якого енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 10.1. договору сторони погодили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2005 року (т.1, а.с. 35).

Пунктом 10.4. договору встановлено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Доказів, щодо визнання недійсним та припинення строку дії договору матеріали справи не містять. Відповідне дає підстави вважати тимчасовий договір № 11251 про постачання теплової енергії від 01.12.2004 року є діючим.

Згідно пунктів 5.1. договору, облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

За умовами пункту 6.2. договору розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт звірки відпустки-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання (в 2-х примірниках).

У відповідності до пункту 6.3. договору, сторони визначили, що споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальної організації вартість, зазначеної в додатку № 1 до договору кількості теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду.

Споживачі, що не мають приладів обліку, кількість фактичної спожитої теплової енергії визначають згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел Енергопостачальної організації та кількість годин (діб) роботи теплопостачального обладнання споживача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується споживачем не пізніше, як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату (пункт 6.5 договору).

Позивач свої зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, здійснив відпуск теплової енергії у приміщення відповідача за адресою: АДРЕСА_2 за період з лютого 2014 року по квітень 2016 року, про що свідчать акт підключення споживача до джерела теплової енергії №173/1056 від 03.10.2013 року та акти підключення/відключення споживача № 173/1092 від 14.04.2014 року; № 173/2372 від 22.10.2014 року; № 173/6125 від 14.04.2015 року; № 173/8519 від 12.10.2015 року (т. 1, а.с. 12-14).

На підставі зазначеного позивачем відповідачу були направлені рахунки на оплату за спожиту теплову енергію, а саме:

- за лютий 2014 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 1 566, 52 грн.;

- за березень 2014 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 894,38 грн.;

- за квітень 2014 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 392, 53 грн.;

- за жовтень 2014 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 687,47 грн.;

- за листопад 2014 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 1 901,02 грн.;

- за грудень 2014 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 3 083,05 грн.;

- за січень 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 3 166,04 грн.;

- за лютий 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 2 649,10 грн.;

- за березень 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 2 627,20 грн.;

- за квітень 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 514,26 грн.;

- за жовтень 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 1 370,17 грн.;

- за листопад 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 1 996,03 грн.;

- за грудень 2015 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 3 145,36 грн.;

- за січень 2016 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 4 982,57 грн.;

- за лютий 2016 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 2 389,32 грн.;

- за березень 2016 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 2 015,60 грн.;

- за квітень 2016 року рахунок-фактура № 17300-6715 на суму 74,94 грн. (т. 1, а.с. 16-32, 71-72).

Відповідач вартість отриманої теплової енергії своєчасно та у повному обсязі не сплатив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість за період з лютого 2014 року по квітень 2016 року в сумі 30 729, 27 грн., що стало підставою звернення до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Позивачем 04.08.2016 року надано до суду заяву (в порядку пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України) вх. № 25700 у якій просить суд припинити провадження у справі у частині стягнення 2000, 00 грн. на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що 13.07.2016 року відповідачем було частково здійснено оплату суми боргу за тимчасовим договором № 11251 про постачання теплової енергії від 01.12.2004 року (за січень 2016 року) у розмірі 2 000,00 грн. (т. 1, а.с. 43).

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що підставою для звернення до господарського суду має бути порушення прав та законних інтересів позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до суду 26.07.2016 року, про що свідчить штамп господарського суду Харківської області, в свою чергу відповідачем частково сплачено заборгованість за тимчасовим договором № 11251 про постачання теплової енергії від 01.12.2004 року в розмірі 2 000,00 грн. 13.07.2016 року, тобто до порушення провадження у справі, а отже, позивачем безпідставно заявлено до стягнення із відповідача зазначену суму боргу.

Відповідно до пункту 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18, Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Таким чином, враховуючи те, що сума боргу в розмірі 2 000, 00 грн. була сплачена відповідачем до звернення позивача із позовом до суду та порушення провадження у справі 922/2472/16, а саме 13.07.2016 року, суд, відмовляє в позові в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, клопотання позивача вх. № 25700 не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що станом на час звернення із позовом до суду сума боргу за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за тимчасовим договором № 11251 про постачання теплової енергії від 1.12.2004 року становить 28 729, 24 грн.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу України.

Згідно із частиною 2 пунктом 1 статті 11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частини 1 статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а інша сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів статті 901 Цивільного Кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За своєю правовою природою договір, на підставі якого заявлений позов, є договором про надання послуг.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Доказів здійснення оплати за спірним договором відповідач суду не надав.

За таких обставин, враховуючи те, що сума заборгованості відповідача підтверджується зібраними у справі матеріалами, то за відсутності доказів сплати відповідачем заборгованості за надану теплову енергію, позовні вимоги про стягнення коштів у сумі 28 729, 24 грн. за період з лютого 2014 року по квітень 2016 року судом визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позивачем було нараховано відповідачу 3 проценти річних у розмірі 637,04 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 603,20 відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 10-11).

Щодо стягнення із відповідача нарахованих позивачем 3 проценти річних у розмірі 637,04 грн. за зобов'язання що виникли з лютого 2014 року по квітня 2016 року, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3 процентів річних у розмірі 637,04 грн. за період:

- за зобов'язання лютого 2014 року на суму 340,20 грн. нараховано 20,41 грн. за період з 09.07.2014 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання березня 2014 року на суму 894,38 грн. нараховано 53,66 грн. за період з 09.07.2014 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання квітня 2014 року на суму 392, 53 грн. нараховано 23.55 грн. за період з 09.07.2014 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання жовтня 2014 року на суму 687,47 грн. нараховано 21.19 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання листопада 2014 року на суму 1 901,02 грн. нараховано 58.59 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання грудня 2014 року на суму 3 083,05 грн. нараховано 95,03 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання січня 2015 року на суму 3 166,04 грн. нараховано 97.58 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання лютого 2015 року на суму 2 649,10 грн. нараховано 81,65 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання березня 2015 року на суму 2 627,20 грн. нараховано 80,98 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання квітня 2015 року на суму 514,26 грн. нараховано 15,85 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання жовтня 2015 року на суму 1 370,17 грн. нараховано 9,80 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання листопада 2015 року на суму 1 996,03 грн. нараховано 14,27 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання грудня 2015 року на суму 3 145,36 грн. нараховано 24,90 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання січня 2016 року на суму 4 982,57 грн. нараховано 9,80 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання лютого 2016 року на суму 2 389,32 грн. нараховано 17,09 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року та встановлено що позивачем при здійсненні розрахунку допущено помилку.

Суд здійснивши власний розрахунок суми 3 процентів річних за вище заявлений період у системі законодавство, приходить до висновку, що сума яка підлягає до стягнення становить 634,37 грн.

В решті нарахованих позивачем 3 процентів річних у розмірі 2,67 грн. відмовити як безпідставно нараховані.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 2 603,20 грн. - інфляційних втрат за період:

- за зобов'язання лютого 2014 року на суму 340,20 грн. нараховано 233,64 грн. за період з 09.07.2014 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання березня 2014 року на суму 894,38 грн. нараховано 614,22 грн. за період з 09.07.2014 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання квітня 2014 року на суму 392, 53 грн. нараховано 629,57 грн. за період з 09.07.2014 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання жовтня 2014 року на суму 687,47 грн. нараховано 48.85 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання листопада 2014 року на суму 1 901,02 грн. нараховано 135,09 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання грудня 2014 року на суму 3 083,05 грн. нараховано 219,10 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання січня 2015 року на суму 3 166,04 грн. нараховано 224,99 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання лютого 2015 року на суму 2 649,10 грн. нараховано 188,26 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання березня 2015 року на суму 2 627,20 грн. нараховано 186,70 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання квітня 2015 року на суму 514,26 грн. нараховано 36,55 грн. за період з 29.06.2015 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання жовтня 2015 року на суму 1 370,17 грн. нараховано 49,37 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання листопада 2015 року на суму 1 996,03 грн. нараховано 71,93 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання грудня 2015 року на суму 3 145,36 грн. нараховано 113,34 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання січня 2016 року на суму 4 982,57 грн. нараховано 125,49 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року;

- за зобов'язання лютого 2016 року на суму 2 389,32 грн. нараховано 86,10 грн. за період з 12.04.2016 року по 07.07.2016 року суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа ВГСУ 17.07.2012 року № 01-06/928/2012, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 2 603, 20 грн. за вищезазначений період, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено невірно.

Суд здійснивши власний розрахунок суми інфляційних втрат у системі законодавство, приходить до висновку що сума яка підлягає до стягнення становить 2 540,72 грн.

В решті нарахованих позивачем 62,48 грн. - інфляційних втрат відмовити.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вищенаведені обставини є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. При частковому задоволення позовних вимог судові витрати покладаючи на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судовий збір у розмірі 1 294, 23 грн. підлягає до стягнення із відповідача.

Керуючись статтями 1, 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_1 (61202, АДРЕСА_1, інд. код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ) суму у розмірі 31 904, 33 грн. (з яких: 28 729, 24 грн. сума основного боргу, 634, 37 грн. - 3 проценти річних, 2 540, 72 грн. - інфляційні втрати) та 1 294,23 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 2 000, 00 грн. - суми основного боргу, 3 процентів річних у розмірі 2,67 грн. та інфляційних втрат у розмірі 62,48 грн. - в задоволенні позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.09.2016 р.

Суддя О.О. Ємельянова