КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа№ 910/1336/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Макаренко С.В. - дов. № 22 від 27.11.2015 року

від відповідача Коновалов О.С. - дов. № 23/02/16 від 23.02.2016 року

Гусєв Д.С. - директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк

Національний Кредит в особі уповноваженої особи

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення

ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк

Національний Кредит» Паламарчука

Віталія Віталійовича

на рішення господарського суду міста Києва

від 31.03.2016 року (суддя Селівон А.М.)

у справі № 910/1336/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк

Національний Кредит» в особі уповноваженої особи

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення

ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк

Національний Кредит» Паламарчука

Віталія Віталійовича (далі - Банк)

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Факторинг Фінанс»

(далі - Товариство)

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у справі № 910/1336/16 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. На думку апелянта, судом першої інстанції в супереч приписам ст.. 43 ГПК України не надано належної правової оцінки поданим ним додатковим поясненням за вих. № 04-08 від 14.03.2016 року. За твердженнями позивача, місцевим судом помилково не взято до уваги положень ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» й не застосовано ч. 5 цього Закону. Банком здійснено виплату відсотків за звичайною процентною ставкою, що не відповідає меті здійснення банківської діяльності, статуту та принципу розумності тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/1336/16 за апеляційною скаргою позивача передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Зубець Л.П., Алданової С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 30.06.2016 року.

24.06.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу.

В зв'язку з перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, 29.06.2016 року на підставі розпорядження № 09-52/2690/16 проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено наступний склад колегії судді: головуючий суддя: Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судовому засіданні 30.06.2016 року було оголошено перерву по справі на 30.08.2016 року.

В зв'язку з перебуванням судді Коршун Н.М. на лікарняному, 30.08.2016 року на підставі розпорядження № 09-52/4213/16 проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено наступний склад колегії судді: головуючий суддя: Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження (ч. 1 ст. 102 ГПК України).

У разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже спочатку починається й визначений ст. 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги (п. 9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України»).

В судове засідання з'явились представники позивача та відповідача. Представник позивача (апелянта) доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати за наведених в скарзі підстав та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача доводи скарги заперечили, просили не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

На підставі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про зобов'язання вчинити дії, а саме: повернути Банку на накопичувальний рахунок № 1026 грошові кошти в розмірі 2 860 273,98 грн., отримані за договором про внесення змін від 30.04.2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №DU 1220/2014-1 від 16.05.2014 року, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 42 904,11 грн..

Позовні вимоги мотивовано проведеною перевіркою укладеного між сторонами договору про внесення змін від 30.04.2015 року до договору про депозитний вклад «Стандартний» №DU1220/2014-1 від 16.05.2014 року, в ході якої виявлено, що цей договір є нікчемним на підставі п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, на день розірвання та повернення депозиту Банк перерахував проценти не за зниженою відсотковою ставкою в розмірі 2% річних, не здійснив й утримання суми раніше сплачених вкладнику процентів з суми вкладу та суми процентів, яка належала до виплати за останній місяць користування депозитом, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів в розмірі 2 860 273,98 грн. тощо.

Оцінивши встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, відмовляючи в позові, місцевий суд встановив, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність підстав для застосування зниженої відсоткової ставки як наслідку розірвання договору з ініціативи вкладника та зобов'язання відповідача повернути грошові кошти в розмірі 2 860 273,98 грн. Рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Банку Паламарчука В.В щодо визнання нікчемним договору про внесення змін від 30 квітня 2015 року до договору про депозитний вклад «Стандартний» №DU220/2014-1 строком на 12 місяців+1 день (366 днів) від 16 травня 2014 року в зв'язку з відмовою Банку від власних майнових вимог є таким, що не відповідає приписам чинного законодавства, зокрема: Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; обставини, які вказують на наявність ознак нікчемного правочину згідно ст. 215 ЦК України відсутні. Одночасно місцевим судом відмовлено в задоволенні заяви Банку в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації - Паламарчука Віталія Віталійовича про вжиття заходів до забезпечення позову через неподання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в заяві фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певних видів забезпечення позову (матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан тощо).

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, 16.05.2014 року між Банком та Товариством (вкладником) було укладено договір банківського вкладу «Стандартний» №DU1220/2014-1 строком на 12 місяців+1 день (366 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) (далі - Договір), за умовами п. 2.1. якого вкладник передає, а Банк приймає на депозитний рахунок №2652.9.027283.008/980 в ПАТ «Банк Національний Кредит», МФО 320702 кошти в сумі 20 000 000,00 грн. в національній валюті на умовах Договору.

Відповідно до п. 2.2. Договору депозит розміщується на строк з 16.05.2014 року до 16.05.2015 року включно.

За умовами п. 2.3 Договору Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом в розмірі 17 процентів річних.

На виконання Договору відповідачем перераховано кошти в сумі 20 000 000,00 грн. на депозитний рахунок Банку №2652.9.027283.008/980.

Факт отримання та розмір перерахованих на депозитний рахунок Банку грошових коштів сторонами не заперечується.

Договором (п. 3.7 ) сторони погодили, що вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу письмово попередивши про це Банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів. Датою розірвання договору вважається дата повернення вкладнику суми депозиту та нарахованих процентів.

Банк повертає суму депозиту та нараховані проценти протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання Договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику № 283/980 в Банку.

У випадку розірвання Договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 2 процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Як встановлено матеріалами справи, 16.05.2014 року сторони уклали договір про внесення змін №1 до Договору ( далі Договір №1), яким п. 3.7 Договору викладено в наступній редакції: вкладник має право після припинення дії договору застави майнових прав №04-11883/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 16.05.2014 року, звернутися з проханням про дострокове розірвання Договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії Договору. Датою розірвання Договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Після припинення дії договору застави майнових прав №04-11883/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку від 16.05.2014 Банк повертає суму депозиту та нарахованих відсотків протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання Договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника № 283, відкритий у ПАТ «Банк Національний Кредит», МФО 320702.

Крім цього, 30.04.2015 року року між Товариством та Банком укладено договір про розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-159ю/2014/2-1 від 16.05.2014 року, згідно п. 2 якого з моменту набрання чинності цим договором права та обов'язки сторін за договором про надання відновлювальної кредитної лінії припиняються.

Таким чином, укладений в забезпечення виконання зобов'язань за даним договором договір застави майнових прав № 04-1183/1-1 від 16.05.2014 року є відповідно припиненим внаслідок припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, а Товариство як вкладник в силу Договору № 1 набув право дострокового розірвання Договору.

29.04.2015 року відповідач звернувся до Банку із заявою про дострокове розірвання Договору й 30.04.2015 року Банком були перераховані вкладнику грошові кошти в сумі 23 241 643,84 грн., з яких 20 000 000,00 грн. депозиту та 3 241 643,84 грн. нарахованих відсотків, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою Банку.

Як вище згадувалось, 30.04.2015 року сторонами було укладено Договір про внесення змін до Договору про депозитний вклад «Стандартний» №DU1220/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (366 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів), яким абзац третій п. 3.7 Договору викладено в новій редакції, а саме: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою в розмірі 170% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Цей Договір № 1 є невід'ємною частиною Договору (п. 7 Договору № 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст. 1058 ЦК України).

Положеннями ст. 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Банк на підставі ч. 1 ст. 1061 ЦК України виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України).

У відповідності до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.06.2015 року № 358 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.06.2015 року прийнято рішення № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації» строком з 08.06.2015 року по 07.09.2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Банку начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Онищука Д.В.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 126 від 03.07.2015 року здійснено заміну уповноваженої особи Фонду на провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків департаменту запровадження процедури тимчасової адміністрації Паламарчука В.В. з 03.07.2015 року.

Постановою Правління Національного Банку України № 563 від 28.08.2015 року відкликана банківська ліцензія та розпочата процедура ліквідації Банку з 31 серпня 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 року на виконання Постанови НБУ № 563 від 28.08.2015 року припинено здійснення тимчасової адміністрації Банку з 31.08.15 року, розпочато процедуру ліквідації Банку та делеговано всі визначені ст.ст. 37 та 38, ч.ч. 1 та 2 ст. 48 Закону повноваження ліквідатора Банку Паламарчуку Віталію Віталійовичу.

Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Банку в газеті «Голос України» № 162 (6166) від 03.09.2015 року опубліковано оголошення.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Так, приписами ч. 3 ст. 38 згаданого Закону встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Аналіз наведених положень закону, зокрема п. 3 ч. 3 ст. 38 свідчить про те, що правочини неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку укладення банком договору, за яким банк приймає на себе зобов'язання щодо відчуження чи передачі у користування або придбання майна, оплати результатів робіт/послуг за цінами, нижчими або вищими від звичайних тощо.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, за результатами здійсненої перевірки Договору № 1 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку на адресу відповідача було надіслано повідомлення №09-15/60 від 28.09.2015 року про встановлення факту нікчемності правочину від 30.04.2015 року - Договору № 1 в зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. В подальшому Банк звертався до Товариства з проханням повернути грошові кошти у розмірі 2 860 273,98 грн. як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину протягом 3 днів з дати отримання цього повідомлення

Отримання згаданої вимоги Товариством 06.10.2015 року підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 213.

Положеннями ст.ст.627, 628 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Зміст договору на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджено сторонами в судовому засіданні апеляційної інстанції, уклавши Договір № 1, сторони добровільно, на власний розсуд змінили п. 3.7 Договору тощо.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте апелянтом не доведено тих обставин, на які він посилався в апеляційній скарзі, не спростовано ним й наявних в матеріалах справи доказів.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено факт недоведеності позивачем належними та допустимими доказами наявних підстав для застосування зниженої відсоткової ставки як наслідку розірвання Договору з ініціативи вкладника та зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у розмірі 2 860 273,98 грн. тощо.

Крім цього, судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги посилань позивача на п. 1.1 протоколу засідання № 252 Комітету з питань управління активами і пасивами Банку від 18.06.2013 року, в якому встановлено 2% ставку при достроковому розірванні договору, оскільки воно не вказує на наявність ознак нікчемного правочину та не свідчить про укладення банком договорів всупереч власним майновим вимогам.

За приписами ст. 66 ГПК України визначено право господарського суду за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи вжити передбачених ст. 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Постановою Пленуму ВГСУ№ 16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова № 16) встановлено, що заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення (п.3 Постанови № 16).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З огляду на наведене та те, що тягар доказування того, що майно (зокрема, грошові кошти), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього може зникнути чи зменшитись за кількістю, покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову та підлягає доказуванню на загальних підставах в порядку приписів статей 33, 34 ГПК України, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення місцевого суду є законним, обґрунтованим обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2016 року у справі № 910/1336/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/1336/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк