донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

31.08.2016 справа № 908/1322/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився,
від відповідача:не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуГромадського об'єднання човновласників "Ветеран війни та праці", м. Запоріжжя,
на рішення Господарського суду Запорізької області
від14.07.2016
по справі№ 908/1322/16 (суддя Корсун Л. В.)
за позовомДепартаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя,
доГромадського об'єднання човновласників "Ветеран війни та праці", м. Запоріжжя,
простягнення 88 862, 15 грн.

Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (далі Департамент комунальної власності та приватизації), м. Запоріжжя, звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці», м. Запоріжжя, про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 88 862, 15 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.07.2016 у справі № 908/1322/16 позовні вимоги Департаменту комунальної власності та приватизації задоволено у повному обсязі. Рішення мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 14.07.2016 у справі № 908/1322/16 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Заявник апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, а також неповне зясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт посилається на те, що за рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.09.2013 у справі № 5009/4955/12 спірний Договір оренди було розірвано, а ГОЧ «Ветеран війни та праці» було виселено з обєкта, у звязку з чим нарахування орендної плати після набрання зазначеним рішенням законної сили є безпідставним. Крім того, відповідач вважає, що позивач не довів наявність у нього права власності на спірне майно, а тому Департамент комунальної власності та приватизації не мав права на звернення до суду з позовом.

В апеляційній скарзі наведені й інші доводи, які на думку відповідача є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не вбачає підстав для її задоволення, а тому просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

До канцелярії Донецького апеляційного господарського суду 26.08.2016 надійшло клопотання, в якому ГОЧ «Ветеран війни та праці» просить зупинити провадження у справі № 908/1322/16 на підставі пункту 1 частини другої статті 79 ГПК України до розгляду повязаної справи № 908/2178/16 про визнання недійсним Договору оренди № 312 від 22.12.1994, укладеного між сторонами.

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилається на те, що визнання спірного договору недійсним суттєво вплине на правову оцінку обставин у справі № 908/1322/16 та унеможливлює її розгляд.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин (пункт 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18).

Апеляційний господарський суд не позбавлений можливості при розгляді справи по суті заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати надати правову оцінку спірному договору оренди, на підставі якого заявлено інший позов, і за наявності відповідних правових підстав вправі застосувати положення пункту першого статті 83 ГПК України щодо визнання зазначеного договору або його частини недійсним.

Отже, відповідач не довів, що здійснення розгляду Господарським судом Запорізької області справи № 908/2178/16 може бути перешкодою для зясування істотних обставин у справі № 908/1322/16 при її розгляді апеляційним господарським судом, у тому числі щодо відповідності Договору оренди № 312 від 22.12.1994 вимогам чинного законодавства, а тому вважає, що клопотання ГОЧ «Ветеран війни та праці» про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню.

Колегія суддів також зауважує, що відповідач не позбавлений права звернутись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у порядку розділу ХІІІ ГПК України.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В :

Між Запорізькою міською радою народних депутатів в особі начальника представництва Фонду державного майна України у місті Запоріжжя та громадського підприємства човновласників «Ветеран війни та праці» 22.12.1994 було укладено Договір оренди державної комунальної власності міста Запоріжжя № 312 (далі Договір), за умовами якого Запорізька міська рада народних депутатів (Орендодавець) передає, а громадське підприємство човновласників «Ветеран війни та праці» (Орендар) приймає у строкове платне володіння та користування цілісний майновий комплекс ремонтно-відстійного пункту № 12 фірми «Сфера ЛТД» за адресою: бул. Шевченка, човновий причал № 12, загальною вартістю 6 444, 7 тис. карбованців станом на 01.01.1995 (а. с. 12-15).

За актом приймання-передачі цілісний майновий комплекс ремонтно-відстійного пункту фірми «Сфера ЛТД» було передано Запорізькою міською радою народних депутатів відповідачу (а. с. 15).

У подальшому сторони уклали низку додаткових угод до Договору.

Додатковою угодою від 16.03.2009 до Договору сторони домовились викласти умови Договору оренди № 132 від 22.12.1994 у новій редакції згідно з додатком (а. с. 17-19).

Так, відповідно до пункту 1.1 Договору у редакції Додаткової угоди від 16.03.2009 Управління комунальної власності Запорізької міської ради (Орендодавець) на підставі наказу від 08.12.1994 № 42 передає, а громадське об'єднання човновласників «Ветеран війни та праці» (Орендар) приймає у строкове платне користування нерухоме комунальне майно, розташоване по вул. 12 квітня, 84, човновий причал № 12, залишкова вартість якого становить 6 444,7 тис. карбованців. Станом на 01.01.1995, балансова вартість цього майна становить 10 528,0 тис. карбованців.

Згідно з пунктом 2.1 Договору у редакції Додаткової угоди від 16.03.2009 майно вважається переданим з моменту підписання сторонами цього Договору та акту прийому-передачі.

У разі закінчення строку Договору або його дострокового розірвання Орендар передає майно Орендодавцю одночасно із підписанням Акту приймання-передачі вказаного майна у 10-тидобовий термін у порядку, передбаченому чинним законодавством України (пункт 2.4 Договору у редакції Додаткової угоди від 16.03.2009).

У пункті 2.5 Договору в редакції Додаткової угоди від 16.03.2009 сторони узгодили, що обовязок зі складання акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору.

Відповідно до пункту 3.7 Договору у редакції Додаткової угоди від 16.03.2009 у випадках закінчення дії Договору оренди або його дострокового припинення орендна плата перераховується Орендарем по добу фактичної здачі приміщення за актом приймання-передачі.

Згідно з пунктом 3.8 Договору у редакції Додаткової угоди від 16.03.2009 якщо Орендар не виконує обовязку щодо повернення майна в установлений Договором строк, Орендодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування обєктом оренди за час прострочення.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23.04.2009 № 141/26 право комунальної власності на човновий причал № 12 за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 квітня, 84, закріплено за територіальною громадою міста Запоріжжя. До складу човнового причалу № 12 входить: адміністративна будівля літ. А-2; будівля службових приміщень літ. Б-2; блоки човникових боксів №№ 138-175, 202-240 літ. В; №№ 268-305, 333-367 літ. Г; №№ 402-435, 469-501 літ. Д; №№ 529-561, 591-617 літ. Е; №№ 641-662 літ. Ж; №№ 130-137, 266, 267, 331, 332 літ. З; №№ 392-401, 461-468 літ. И; №№ 526-528 літ. К; №№ 689-698, 700-704 літ. Л; №№ 663-688 літ. М; №№ 562-586, 617-640 літ. О; №№ 436-460, 502-525 літ. П; №№ 306-330, 368-391 літ. Р; №№ 176-201, 241-265 літ. С; №№ 705-726 літ. Т; №№ 731-740 літ. Т1 та інше (а. с. 34).

Додатковою угодою від 29.04.2011 до Договору (а. с. 23) сторони погодили на підставі рішень Запорізької міської ради від 18.02.2011 № 6 «Про структуру виконавчих органів Запорізької міської ради, загальну чисельність апарату Запорізької міської ради та її виконавчих органів» та від 06.04.2011 № 20 «Про передачу Департаменту комунальної власності та приватизації окремих повноважень щодо управління обєктами права комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя» змінити Орендодавця у Договорі з Управління комунальної власності Запорізької міської ради на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради.

Згідно з пунктом 2 зазначеної Додаткової угоди з дати її підписання до Департаменту комунальної власності та приватизації переходять права, обовязки та відповідальність Орендодавця за Договором оренди № 312 від 22.12.1994.

Додатковою угодою від 01.02.2012 до Договору сторони узгодили нову редакцію пунктів 3.1 та 3.3 Договору оренди (а. с. 24).

Відповідно до пункту 3.1 Договору в редакції Додаткової угоди від 01.02.2012 орендна плата визначається на підставі рішень виконавчого комітету Запорізької міської ради № 63 від 28.02.2006 та Запорізької міської ради № 47 від 06.04.2011, постанови Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 і складає 24 279, 75 грн. на рік згідно з розрахунком (Додаток 2 до Договору).

Згідно з пунктом 3.3 Договору в редакції Додаткової угоди від 01.02.2012 орендна плата перераховується у місцевий бюджет щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним. Місячна орендна плата становить 2 023, 31 грн. з урахуванням щомісячного індексу інфляції згідно з Додатком № 2 до Договору.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.09.2013 у справі № 5009/4955/12, залишеним без змін постановами Донецького апеляційного господарського суду від 19.11.2013 та Вищого господарського суду України від 30.01.2014, за позовом Департаменту комунальної власності та приватизації Договір оренди № 312 від 22.12.1994 розірвано, ГОЧ «Ветеран війни та праці» з обєкта оренди виселено та зобовязано повернути човновий причал № 12, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 квітня, 84, за актом приймання-передачі. У частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 14 115, 63 грн. за період з січня 2011 року по листопад 2012 року провадження припинено у звязку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 11 статті 80 ГПК України.

Оскільки відповідач не повернув спірне майно, Департамент комунальної власності та приватизації звернувся до господарського суду із позовом про стягнення з ГОЧ «Ветеран війни та праці» заборгованості з орендної плати за спірним Договором за період з січня 2013 року по березень 2016 року в сумі 88 862, 15 грн.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

Апеляційний господарський суд, оцінивши зміст спірного Договору, дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 ЦК України, § 5 глави 30 ГК України.

Оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, його підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками, колегія суддів вважає, що Договір оренди № 312 від 22.12.1994 є укладеним.

З урахуванням частини другої статті 287 ГК України передача в оренду цілісних майнових комплексів, які належать до державного сектора економіки або є комунальною власністю, регулюється Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 19 зазначеного Закону орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 193 ГК України встановлено обовязок субєктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що спірний Договір було розірвано за рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.09.2013, а ГОЧ «Ветеран війни та праці» було виселено з обєкта оренди, а тому орендна плата нарахована позивачем безпідставно.

Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача, оскільки з урахуванням положень статей 653, 795 ЦК України та умов пункту 3.7 Договору оренди № 312 від 22.12.1994, після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві.

З огляду на відсутність доказів підписання акту приймання-передачі, нарахування орендної плати за відповідний період після розірвання спірного Договору є правомірним.

Доказів складання та підписання відповідачем акту приймання-передачі та направлення його позивачу не надано суду ані першої, ані апеляційної інстанції.

Твердження відповідача про те, що обовязок складання акта приймання-передачі покладено на Департамент комунальної власності та приватизації, є безпідставним з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

У пункті 2.5 Договору у редакції Додаткової угоди від 16.03.2009, сторони визначили, що обовязок зі складання акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору (а. с. 17).

З наведеного випливає, що обовязок зі складання акта приймання-передачі обєкта оренди при його поверненні покладається саме на відповідача.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач посилається на відсутність у позивача права власності на спірне майно, у звязку з чим останній не мав права звертатися до суду.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги, оскільки вважає, що вони засновані на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства.

За визначенням, наведеним у частині першій статті 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Згідно з частиною другою статті 327 ЦК України та частиною пятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради на підставі Положення про департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, затвердженого рішенням Запорізької міської ради № 66 від 18.02.2011 (а. с. 25-28), реалізує повноваження виконавчих органів міської ради у сфері управління комунального майна територіальної громади міста Запоріжжя.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, оскільки наявність чи відсутність у Департаменту комунальної власності та приватизації права власності на спірне майно не входить до предмета доказування у цій справі.

Колегія суддів також зазначає, що в силу положень частини другої 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому перехід прав орендодавця за Договором оренди № 312 від 22.12.1994 до Департаменту комунальної власності та приватизації на підставі рішень Запорізької міської ради «Про структуру виконавчих органів Запорізької міської ради» № 6 від 18.02.2011 та «Про передачу департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради окремих повноважень щодо управління обєктами права комунальної власності територіальної громади міста Запоріжжя» № 20 від 06.04.2011 засвідчено Додатковою угодою від 29.04.2011 до спірного Договору, яка підписана сторонами без зауважень і заперечень (а. с. 23).

Також в силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Оскільки всупереч вимогам статті 33 ГПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заперечень щодо відсутності у територіальної громади права власності на спірне майно та повноважень позивача на управління ним, колегія суддів доводи відповідача до уваги не приймає.

Позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача орендну плату за Договором оренди № 312 від 22.12.1994 у розмірі 88 862, 15 грн. за період з січня 2013 року по березень 2016 року.

При розгляді справи у суді першої інстанції представник ГОЧ «Ветеран війни та праці» заявив про застосування до позовних вимог про стягнення орендної плати наслідків спливу строку позовної давності (а. с. 104).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, виходив із того, що останній платіж за спірним Договором було здійснено відповідачем у вересні 2013 року, що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності, а тому вважає, що його не було пропущено на момент звернення Департаменту комунальної власності та приватизації з позовом до місцевого господарського суду 11.05.2016 (згідно з штампом Господарського суду Запорізької області на першому аркуші позовної заяви), у звязку з чим залишив заяву відповідача без задоволення.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду, виходячи з такого.

За визначенням, наведеним у статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю три роки.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

При цьому, за приписами частини першої статті 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з розяснень, наведених у пункті 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013, у дослідженні обставин, повязаних із вчиненням зобовязаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Враховуючи, що орендні платежі сплачуються щомісячно, тобто мають періодичний характер, перерахування орендної плати за березень-вересень 2013 року не свідчить про визнання іншої частини позовних вимог, зокрема щодо стягнення орендної плати за період з січня по лютий 2013 року.

Отже, колегія суддів вважає, що внаслідок внесення відповідачем орендної плати переривання строку позовної давності відбулось лише щодо вимог про стягнення орендної плати за період з березня по вересень 2013 року.

При цьому, оскільки відповідач до винесення судом першої інстанції рішення у справі заявив про застосування строку позовної давності, а позивач не довів поважність причин пропуску такого строку, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати за період з січня по лютий 2013 року в сумі 4 052, 51 грн. на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України, що зумовлює скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши правильність розрахунку орендної плати, вважає, що позовні вимоги про стягнення орендної плати підлягають задоволенню частково в сумі 84 809, 64 грн. за період з березня 2013 року по березень 2016 року.

Щодо інших доводів, наведених в апеляційній скарзі, які на думку відповідача є підставою для скасування оскаржуваного рішення, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ГОЧ «Ветеран війни та праці» підлягає задоволенню частково, а рішення Господарського суду Запорізької області від 14.07.2016 у справі № 908/1322/16 підлягає скасуванню в частині стягнення орендної плати за період з січня по лютий 2013 року в сумі 4 052, 51 грн., а в іншій частині підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване з наведених вище підстав.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці», м. Запоріжжя, на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.07.2016 у справі № 908/1322/16 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 14.07.2016 у справі № 908/1322/16 частково скасувати.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Запорізької області від 14.07.2016 у справі № 908/1322/16 викласти у такій редакції:

«Позовні вимоги Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя, задовольнити частково.

Стягнути з громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці» (69099, м. Запоріжжя, бул. Шевченка, причал 12, ) на користь Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 206, ) заборгованість з орендної плати у розмірі 84 809, 64 грн. та судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 315, 15 грн.

В іншій частині позову відмовити.»

Стягнути з Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 206, ) на користь громадського обєднання човновласників «Ветеран війни та праці» (69099, м. Запоріжжя, бул. Шевченка, причал 12, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 69,13 грн.

Господарському суду Запорізької області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: Л.Ф. Чернота

ОСОБА_3