ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2016 року Справа № 923/627/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі Івлевій В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу порушену за позовом ОСОБА_1, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1

до Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія", місцезнаходження: вул. Адмірала Макарова, 203, м.Херсон,

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21 588,22грн. та 5000 грн. спричиненої моральної шкоди

за участю представників сторін:

від позивача -ОСОБА_2 дов. № 83 від 14.03.2016 ;

від відповідача - Корсун Р.А. дов. № 712/07 від 23.12.2015

в с т а н о в и в:

14.06.2016р. ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Херсонської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2014р. по 10.03.2016р. в розмірі 21 588,22грн. та 5000грн.спричиненої моральної шкоди, всього в сумі 26588,22 грн.

Позов подано саме до господарського суду Херсонської області, оскільки ухвалою від "24" грудня 2014 р. господарський суд Херсонської області порушив справу про банкрутство Відповідача - Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія", місцезнаходження вул. Адмірала Макарова, 203, м.Херсон, .

Суди керуються приписами пункту 4 ст. 10 Закону України " Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яким встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до Боржника, у тому числі вимоги про стягнення заробітної плати.

Ухвалою від 15.06.2016р. суд прийняв позовну заяву, порушив провадження у справі та призначив справу до розгляду.

Цією ж ухвалою суд зобов'язав відповідача надати супровідним листом відзив по суті позову з документальним обґрунтуванням викладених в ньому обставин; копії статутних та реєстраційних документів; довідку про наявну заборгованість із заробітної плати та довідку про середньоденну (середньогодинну) заробітну плату без урахування податків, зборів та інших обов'язкових нарахувань на фонд заробітної плати стосовно ОСОБА_1

Ухвалою від 06 липня 2016р. суд на клопотання позивача та відповідача розгляд справи відклав, призначив судове засідання на 21 липня 2016 р.

Від ПАТ "Таврійська будівельна компанія" надійшов відзив на позовну заяву. відповідно до якого відповідачем позовні вимоги не визнаються.

Ухвалою суду від 06.07.2016 року судове засідання відкладено на 21 липня 2016р.

У судових засіданнях 21.07.2016р., 28.07.2016р., 04.08.2016р., 08.08.2016р. судом оголошувались перерви для надання представниками сторін додаткових документів для повного та всебічного розгляду справи.

В судовому засіданні 12 серпня 2016р. представником відповідача заявлено клопотання про розгляд справи у більш тривалий строк, ніж передбачено ч.І ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору. господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору , але не більше як на 15 днів.

Клопотання представника відповідача мотивовано необхідністю надання додаткових документів для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи.

Ухвалою від 12 серпня 2016р. суд задовольнив клопотання представника відповідача і продовжив строк розгляду спору в межах ст. 69 ГПК України на п'ятнадцять днів, до 26.08.2016р.

У судових засіданнях представник позивача підтримує позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні. Позовні вимоги позивача мотивовані наступним.

24 грудня 2014 року господарським судом Херсонської області порушено провадження у справі № 923/1804/14 про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія».

За правилами ч. 4 ст. 10 цього Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Аналогічні вимоги містить ч. 7 ст. 12 ГПК України, відповідно до якої господарським судам підвідомчі у спорах з майновими вимогами до боржника стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі стягнення заробітної плати.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про оплату праці» у разі банкрутства підприємства чи ліквідації його у судовому порядку зобов'язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану у період, що передував банкрутству чи ліквідації підприємства, виконуються відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 01 лютого 2013 року по 03 листопада 2014 року перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Таврійська будівельна компанія». З трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1, відповідно до наказу № 15 к/пр. від 01 лютого 2013 року, був прийнятий сторожем в службу охорони. Наказом № 136 к/зв. від 03 листопада 2014 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Позивач стверджує, що в день звільнення відповідач видав ОСОБА_1 трудову книжку, але остаточний розрахунок у день звільнення з позивачем проведено не було, інформації щодо належних ОСОБА_1 до виплати сум Публічне акціонерне товариство «Таврійська будівельна компанія» не надало.

З виписки по картці/рахунку вбачається, що остаточний розрахунок по заробітній платі Публічним акціонерним товариством «Таврійська будівельна компанія» з ОСОБА_1 було проведено 10 березня 2016 року.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (ст. 116 КзПП) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ст. 117 КзПП України.

Позивач вважає періодом прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - з 03 листопада 2014 року по 10 березня 2016 року.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

У відповідності до пункту 8 розділу IV зазначеного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (повних робочих місяці), провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати наступним чином: 1487,28 грн. (нарахована оплата за вересень 2014 року) + 1395,27 грн. (нарахована оплата за жовтень 2014 року) = 2882,55 грн. : 45 (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у періоді) = 64,06 грн. (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів з 03 листопада 2014 року по 10 березня 2016 року - 337, середній заробіток ОСОБА_1 складає 21588,22 грн. (2882,55 :45 - 64,06x337).

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через період часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день він не був на роботі, -наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведене відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивач стверджує, що заробітну плату ОСОБА_1 не отримував протягом двох років. Саме через затримку по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 змушений був звільнитися. У зв'язку зі значною затримкою заробітної плати ОСОБА_1 відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, був змушений економити на лікуванні, харчах, одязі. Не мав змоги забезпечувати родину, що призвело до значних душевних переживань. Завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав.

Враховуючи принцип розумності, виваженості й справедливості позивач вважає, що йому повинна бути відшкодована моральна шкода в розмірі 5000 грн., та вважає розмір шкоди, про яку йдеться, є адекватним описаному вище характеру й способу завдання цієї шкоди, а також тривалості її перетерплювання.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає, вважає, що оскільки позивач не працював у день звільнення і не звертався до відповідача з вимогою про розрахунок, то відповідач не порушив строки проведення розрахунку при звільненні, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України. В обґрунтування надав копію табелю обліку використання робочого часу за листопад 2014 року відділу охорони ПАТ "Таврійська будівельна компанія", складений по типовій формі № Т-13, копію рішення Верховного Суду України від 10 вересня 2008р. у справі № 6-23473св07, де у подібному спорі відмовлено позивачу у стягненні середнього заробітку.

Також представником позивача у відзиві наводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 21 листопада 2011р. у справі № 6-60цс11 та постанові від 27 квітня 2016р. у справі № 6-1 ІЗцсІб в якості обґрунтування необхідності застосування до даного спору принципів співмірності та справедливості.

В судовому засіданні 26 серпня 2016р. представником відповідача надано доповнення до відзиву, копії розрахункових листів ОСОБА_1 за місяці з березня по листопад 2014 року, бухгалтерська довідка про нараховану і виплачену ОСОБА_1 заробітну плату.

Всебічно, повно, об'єктивно дослідивши матеріали справи з урахуванням доводів, позиції кожного з учасників провадження, заслухавши присутніх учасників провадження, суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Отже, статтею 116 КЗпП України встановлено два різних строки, коли має бути здійснено розрахунок зі звільненим працівником, а саме: якщо працівник працював у день звільнення - то в цей день, якщо не працював - то наступного дня після звернення з вимогою про розрахунок.

У судовому засіданні 04 серпня 2016р. було досліджено табель обліку використання робочого часу за листопад 2014 року відділу охорони ПАТ "Таврійська будівельна компанія", складений по типовій формі № Т-13. З даного табелю вбачається, що позивач у день звільнення, 03 листопада 2014р., не працював.

Позивачем не надано до суду доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок.

Статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Стаття 4-3 ГПК України встановлює, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності є визначальним принципом судового процесу взагалі та господарського зокрема. Відповідно до ст. 129 Конституції України змагальність віднесено до основних засад судочинства.

Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватися на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи обстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів.

Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, активно впливають на судову діяльність, оскільки їхні розпорядчі волевиявлення можуть бути обов'язковими для суду.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи відсутність звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок і повне самостійне погашення відповідачем заборгованості по заробітній позивача, суд вважає, що відсутні підстави для застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності до відповідача у вигляді стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Крім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду України, які є обов'язковими для господарських судів в силу приписів ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові від 21.11.2011 р. у справі № 6-60цс11 Верховний Суд України зазначив, що оскільки розмір належних звільненому працівникові сум був з'ясований під час судового розгляду справи, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся більше, ніж через рік після звільнення, а тому відповідно до положень ст. 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.

У постанові від 27 квітня 2016р. у справі № 6-1 ІЗцс16 Верховний Суд України зазначив, що при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Враховуючи те. що середня заробітна плата ОСОБА_1 складала 1465, 35 грн - а недоплачена сума складає лише 26,65грн. - то враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру її заробітку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

З наданої ПАТ "Таврійська будівельна компанія" довідки № 329/04 від 25 серпня 2016р. вбачається, що позивачу заробітна плата виплачувалась наступним чином:

- 10.11.2014 - заробітна плата за березень-червень 2014р. в сумі 6032,37 грн.;

- 22.12.2014 - заробітна плата за липень, серпень 2014р. в сумі 2563,42 грн.;

- 19.01.2015 - заробітна плата за листопад 2014р. в сумі 228,88 грн.;

- 27.02.2015- заробітна плата за вересень і частково жовтень 2014р. в сумі 1440.00 грн.;

- 02.06.2015 - заробітна плата за невиплачений залишок жовтня 2014р. в сумі 611.25 грн.;

-10.03.2016 - компенсація за невикористану відпустку та затримку виплати заробітної плати в сумі 1737,28 грн.

Таким чином, відповідач виплатив більше двох третин заборгованості по заробітній платі у 2014 році впродовж перших двох місяців після звільнення.

Враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду України суд бере до уваги такі обставини, як те, що відповідач самостійно і в повному обсязі виплатив позивачу всі належні суми при звільненні ще до звернення позивача до суду, на час звернення з позовом до суду заборгованість по заробітній платі була відсутня, позивач не звертався до суду протягом тривалого періоду після звільнення (був звільнений 03 листопада 2014р., а до господарського суду Херсонської області направив позовну заяву згідно поштового штемпелю на конверті 10 червня 2016р. після отримання повного розрахунку).

Суд вважає за необхідне з урахуванням відсутності заборгованості по заробітній платі, поведінки відповідача щодо добровільного погашення заборгованості по заробітній платі, відсутності дій позивача, спрямованих на стягнення заборгованості по заробітній платі протягом півторарічного строку, застосувати принцип справедливості та співмірності. відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають залишенню без розгляду на підставі пункту 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем не сплачено судовий збір у встановленому чинним законодавством розмірі. При цьому суд зауважує, що пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі лише у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені судом в день засідання 26.08.2016р.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада 2014р. по 10 березня 2016р. в розмірі 21588,22 гри. відмовити повністю.

2. Позовні вимоги про стягнення з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" на користь ОСОБА_1 5000 гри. спричиненої моральної шкоди залишити без розгляду.

Повне рішення складено 31.08.2016р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна