номер провадження справи 18/63/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 справа № 908/1747/16

за позовом комунального підприємства «Водоканал» (69002, м. Запоріжжя, вул. Артема, 61)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер» (70120, Запорізька область, Новомиколаївський район, село Веселий Гай, вул. Набережна, 54)

про стягнення 532,72 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 90 від 17.08.2016 р., паспорт серія СВ № 480748 від 17.11.2001 р., ОСОБА_2, довіреність № 25 від 11.01.2016 р., паспорт серії СМ № 848894 від 27.08.2005 р.;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність № б/н від 03.08.2016 р., паспорт серії СА № 391979 від 13.12.1996 р.;

СУТНІСТЬ СПОРУ

До господарського суду Запорізької області 29.06.2016 року звернулося комунальне підприємство «Водоканал» до товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер» про стягнення заборгованості у розмірі 532,72 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором № 5126/4 від 01.06.2010 р. про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у систему каналізації. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на приписи ст.ст. 173, 174, 193, 198 Господарського кодексу України та ст.ст. 526, 628 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 30.06.2016 року порушено провадження у справі № 908/1747/16, справі присвоєно номер провадження 18/63/16, судове засідання призначене на 04 серпня 2016 р.; в судовому засіданні оголошувалась перерва до 11.08.2016 р. та 17.08.2016 р. Розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, за наявними у справі документальними доказами, закінчений в судовому засіданні 17.08.2016 р. оголошенням вступної та резолютивної частин рішення.

Представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві; заявили, що акти-рахунки не є первісними документами та в бухгалтерії позивача відображаються тільки акти, як первісні документи.

Представник відповідача проти наявності боргу заперечив, про що суду наданий відзив від 28.07.2016 р. (арк.с. 54). Звертав увагу суду, що зобовязання за договором виконував належним чином, відповідно до акту звірки, що складений сторонами спору 15.08.2016 р. (акт складений станом 05.08.2016 р.) за даними відповідача сальдо на користь ТОВ «Лідер» складає 425,22 грн. До того ж зазначав, що надані позивачем копії актів № 5126/4 від 30.06.2013 р., № 5126/4 від 31.08.2013 р., № 5126/4 від 30.09.2013 р., № 5126/4 від 30.11.2013 р. не відповідають дійсності, оскільки представником ТОВ «Лідер» не підписувались. З урахуванням наведеного, просив суд в позові відмовити.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Водоканал» (Водоканал, позивач у справі) та товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер» (Абонент, відповідач у справі) 01.06.2010 р. уклали договір про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації № 5126/4 з наступними змінами (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору Водоканал забезпечує Абоненту подачу питної води на господарсько-питні, побутові та технічні потреби, а також приймання стічних вод по майданчикам: самостійний підвоз води по талонам для населення з насосної станції ІV підйома, с. Веселий Гай.

Розділом 2 договору встановлено, що договір укладається з 01.06.2010 року по 21 листопада 2010 року. Договір вважається пролонгованим на наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії, про його припинення не було письмово заявлено однією із сторін.

Відповідно до п. 5.1. договору основним документом на оплату є акт-рахунок. Акти за питну воду та послуги стічних вод виписуються Абоненту представником Водоканалу при наявності особистого посвідчення 30-31 числа кожного місяця. Протягом 2-х робочих днів на підставі даних, зазначених у акті, абоненту виписується акт-рахунок. На протязі 3-х робочих днів з дня виписки акту-рахунку абонент зобовязаний перерахувати на розрахунковий рахунок Водоканалу суму, вказану в акті-рахунку. Якщо Абонент відмовляється підписати акт та акт-рахунок, вони підписуються представником Водоканалу, а в акті та в акті-рахунку робиться відповідний запис про таку відмову. Документи пересилаються Абоненту поштою. Оформлений таким чином акт-рахунок є обовязковим для виконання у вказані в ньому терміни, а також є підставою для розрахунків за питне водопостачання та приймання стічних вод.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що сторони несуть відповідальність за невиконання зобовязань у відповідності з чинним законодавством та вказаними в цьому договорі нормативними документами.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору (п. 5.1) у період червень 2013 р., серпень 2013 р., вересень 2013 р. та листопад 2013 р. Водоканал надавав відповідачу послуги з водопостачання на загальну суму 720,87 грн., про що Абоненту виписувались акти за вказаний період (арк.с. 13-16).

Акти підписані представником Абонента без зауважень.

На оплату наданих послуг відповідачу виставлені наступні рахунки № 21 від 08.05.2013 р. на суму 527,47 грн. та № 44 від 26.07.2013 р. на суму 527,47 грн. (загальною сумою 1054,94 грн.).

Позивач зазначає, що відповідач сплатив лише 188,15 грн., внаслідок чого заборгованість склала 532,72 грн. (720,87-188,15).

Неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації № 5126/4 стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Аналогічний припис містить ст. 526 ЦК України.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. (ст. 714 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобовязання щодо його виконання.

Судом зясовано, що під час виконання зобовязань за договором сторони не керувались узгодженими умовами договору в частині складання актів-рахунків та, відповідно, строків їх оплати, оскільки, по-перше, подача питної води здійснювалась не від центральної мережі водопостачання, а самостійним підвозом (вивозом) Абонентом води по талонах; по-друге, за усним погодженням та сталою практикою відносин сторін Абонент здійснював авансові платежі з оплати вартості наданих послуг з подачі питної води на підставі виставлених йому рахунків Водоканалом.

Підставою для стягнення з абонента вартості поданої/поставленої питної води позивачем зазначені Акти:

- акт № 5126/4 від 30.06.2013 року (за період з 01.06.2013 р. по 30.06.2013 р.) на суму 210,98 грн.;

- акт № 5126/4 від 31.08.2013 року (за період з 01.08.2013 р. по 31.08.2013 р.) на суму 334,07 грн.;

- акт № 5126/4 від 30.09.2013 року (за період з 01.09.2013 р. по 30.09.2013 р.) на суму 140,66 грн.;

- акт № 5126/4 від 30.11.2013 року (за період з 01.11.2013 р. по 30.11.2013 р.) на суму 35,16 грн.

Відповідно до змісту актів в них є посилання на номер рахунку, за яким Абонент повинен здійснити оплату питної води. Так в акті за червень 2013 р. вказано рахунок 21 від 08.05.2013 р., в акті за серпень рахунок № 44 від 26.07.2013 р., в акті за вересень рахунок 44 від 26.08.2013 р., в акті за листопад 2013 р. реквізити рахунку Водоканалом не зазначені.

Позивач доказів складання/надсилання/передачі рахунку Абоненту для сплати наданих послуг за листопад 2013 р. суду не надав.

Матеріали справи містять докази оплати відповідачем 13.05.2013 р. рахунку № 21 від 08.05.2013 р. на суму 527,47 грн. (банківська виписка за 13.05.2013 р.; арк.с. 58), та оплати 30.07.2013 р. абонентом рахунку № 44 від 26.07.2013 р. на суму 527,47 грн. (банківська виписка за 30.07.2013 р.; арк.с. 57).

Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Суд звертає увагу позивача, що Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою НБУ № 22 від 21.01.2004 р., яка регулює порядок здійснення безготівкових розрахунків, встановлено, що банки перевіряють відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів на відповідність вимогам пунктів 2.4 та 2.5 Інструкції та додатку 8 до неї. Відповідно до п. 3.8 Інструкції реквізит платіжного доручення «Призначення платежу» заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу».

З огляду на надані відповідачем докази оплати слідує, що під час переказу грошових коштів відповідач дотримався вищенаведених норм права та правил встановлених Інструкцією та чітко визначив призначення платежу.

Приймаючи до уваги вищевикладене слідує, що відповідач зобовязання щодо оплати послуг з питного водопостачання за спірний період виконав належним чином.

Так за даними фінансового обліку позивача, згідно розрахунку доданого до позову (арк.с. 7) станом на 01.06.2013 р. відповідач не мав заборгованості перед позивачем. Враховуючи дві оплати відповідача на суму 1054,94 грн., та наявну заборгованість у сумі 720,87 грн., є зрозумілим, що відповідач не має боргу перед позивачем за спірними актами за червень, серпень, вересень та листопад 2013 року.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка проявляється в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Частиною 2 статті 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи вартість поданої/поставленої питної води позивачем за вказаний ним спірний період та надані докази вчинення відповідачем оплати, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. Тобто позовні вимоги позивачем документально та нормативно не доведені, внаслідок чого задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача знайшли документальне та нормативне підтвердження, прийняті судом до уваги.

З урахуванням викладеного суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 19 серпня 2016 р.

Суддя В.В. Носівець