ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" серпня 2016 р. Справа № 916/1411/16

Господарський суд Одеської області у складі:

судді - Волкова Р.В.,

при секретарі судового засідання Аганіна В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРКАВА"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

про: визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів

За участю:

представника позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю);

представник відповідача: ОСОБА_2 (за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРКАВА", звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", про визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів.

Просить визнати недійсним наказ відповідача № 543 від 24.03.2016 про примусову сплату боргового зобовязання та стягнути грошові кошти у розмірі 1071369,60грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оспорюваним наказом вирішено здійснити примусове списання коштів на погашення заборгованості, що не передбачено ст.49 Закону України "Про банки та банківську діяльність", зазначає про те, що вказаний наказ прийнято з порушенням вимог п.2.19 та п.2.22 Постанови № 22 Правління НБУ від 21.01.2004, та як наслідок необхідність визнання наказу недійсним відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного Кодексу України.

За таких обставин вважає, що списання коштів було здійснено без достатньої правової підстави, що зумовлює обовязок банку повернути їх.

З вказаних та інших викладених у позовній заяві та поясненнях підстав просить задовольнити позов.

Позивач також звернувся з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу здійснювати списання грошових коштів з рахунків позивача. В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що незважаючи на наявність на розгляду суду цього спору, відповідач продовжує списання грошових коштів з рахунку позивача.

Судом вказане клопотання розглянуто та відхилено з наступних підстав.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального Кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Суд враховує, що заборона відповідачеві вчиняти дії зі стягнення коштів на майбутнє, жодним чином не забезпечить виконання рішення суду в частині дійсності чи недійсності оспорюваного правочину та не вплине на вже стягнуті банком суми, які також є предметом позовних вимог. Крім того, це буде втручанням у господарську діяльність сторін та обмеженням їх у реалізації прав, які вони визначили між собою під час підписання договору та вступу у договірні взаємовідносини.

Відповідач вимоги позивача не визнав, посилаючись на встановлення пунктом 5.2.2 договору кредитної лінії № 86 від 28.12.2011 права на договірне списання заборгованості, несвоєчасне виконання позивачем за вказаним договором, виникнення заборгованості, наявність підстав для її списання відповідно до п.5.2.2 договору, безпідставність позовних вимог та на інші зазначені у відзиві та поясненнях обставини.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між позивачем та відповідачем 28.12.2011 був підписаний договір кредитної лінії № 86.

Відповідно до п.2.1 договору відповідач взяв на себе зобовязання надати позивачеві кредит, а позивач - отримати, належним чином використовувати та повернути кредит у встановлені договором строки, сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом.

Згідно з п.2.2 договору, кредит був наданий у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії.

Також між сторонами був підписаний договір банківського рахунку № 2003 (у національній та іноземній валютах) від 02.12.2011.

Відповідно до п.1.1 договору, відповідач зобовязався надавати позивачу послуги з розрахунково-касового обслуговування, які повязані із переказом грошей з рахунка (на рахунок) позивача, видачею йому грошей у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договором, а позивач зобовязався оплачувати вартість таких послуга надає відповідачу право користуватися тимчасово вільними коштами на власний розсуд.

Згідно з п.4.2.5 вказаного договору в редакції від 03.11.2014, відповідач надав позивачеві право договірного списання, а відповідач має право використати надане право договірного списання та здійснити договірне списання коштів з будь-якого рахунку(ків), зазначених у п.2.1 договору, а також інших поточних рахунків позивача, відкритих в АТ "Ощадбанк", у розмірі вимоги відповідача, що виникатиме відповідно до умов таких договорів.

Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями до ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 Цивільного Кодексу України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 Цивільного Кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або зміну його умов не, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені договори сторонами не розривались, недійсними повністю або частково не визнавались.

Враховуючи викладене, умови договорів є обовязковими для його сторін, в тому числі і в частині наявності у відповідача права на договірне списання заборгованості позивача.

З наданого відповідачем розрахунку та первинних документів вбачається, що у позивача виникла заборгованість за договором кредитної лінії № 86 від 28.12.2011, в звязку з чим відповідачем здійснювалось договірне списання коштів з рахунків позивача.

Відповідачем до матеріалів справи наданий наказ № 543 від 24.03.2016 "Про списання коштів з поточних рахунків позичальника ТОВ "УКРКАВА" за підписом начальника філії відповідача ОСОБА_3.

За положеннями ч. ч.1, 2 ст.11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пункт 1 ст. 202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Оскаржуваний позивачем наказ № 543 від 24.03.2016 не підпадає під визначення правочину, викладене у ст.202 Цивільного Кодексу України. З тексту наказу вбачається, що він є внутрішнім розпорядчим документом, який виданий керівником установи на правах єдиноначальності та в межах його компетенції, обов'язковий для виконання підлеглими, тобто не встановлює, не змінює та не припиняє цивільні права між позивачем та відповідачем.

Оскільки оспорюваний наказ відповідача не є правочином, то не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання цього наказу недійсним з передбачених Цивільним Кодексом України підстав для визнання недійсними правочинів.

Позивач також просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1071369,60грн.

У тексті позовної заяви позивач в якості підстав для стягнення посилається на недійсність правочину (наказу), обовязок сторін повернути іншій стороні все одержане за недійсним правочином, відсутність достатньої правової підстави для отримання банком вказаних коштів. Вказує, насамперед на ст.ст.216 та 212 Цивільного Кодексу України. В судових засіданнях представник позивача підтримав таку правову позицію та пояснив, що вимоги про стягнення коштів є похідними від вимог про визнання правочину недійсним.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання недійсним правочину, у суду відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача 1071369,60грн. отриманих за недійсним правочином.

Згідно ст.32 Господарського процесуального Кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 Господарського процесуального Кодексу України).

За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсним наказу відповідача № 543 від 24.03.2016 та про стягнути грошових коштів у розмірі 1071369,60грн. є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст.44, 49 Господарського процесуального Кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 15, 16, ч.ч. 1, 2 ст. 11, 626, 627, 629, 525, п.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 22, 32, 33, 44, 49, 66, 67, 75, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 15.08.2016 року.

Повне рішення складено 22 серпня 2016 р.

Суддя Р.В. Волков