ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2016 р. Справа № 917/2433/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Веселоподільської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур та цукрових буряків Національної академії аграрних наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний комбінат»

про стягнення 52052,30 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

За участю представників:

Позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 478-13 від 29.07.2016 року);

ОСОБА_2 (довіреність б/н від 30.11.2015 року)

Відповідача: не зявився

обставини справи:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.12.2015 року у справі № 917/2433/15 позов Веселоподільської досслідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур та цукрових буряків Національної академії аграрних наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний комбінат» про стягнення 52052,30 грн. задоволено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 року № 917/2433/15 рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2015 року скасовано та прийнято нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.05.2016 року касаційну скаргу Веселоподільської досслідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур та цукрових буряків Національної академії аграрних наук України задоволено, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 року у справі № 917/2433/15 та рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2015 року № 917/2433/15 скасовано, справу направлено до Господарського суду Полтавської області для скерування до Господарського суду Київської області за підсудністю.

04.07.2016 року до Господарського суду Київської області, на підставі ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України з Господарського суду Полтавської області, згідно ухвали від 30.06.2016 року, за встановленою підсудністю, надійшли матеріали справи № 917/2433/15 за позовом Веселоподільської досслідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур та цукрових буряків Національної академії аграрних наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний комбінат» про стягнення 52052,30 грн.

Згідно автоматизованого розподілу справ, справу № 917/2433/15 передано до провадження судді Господарського суду Київської області Карпечкіну Т.П. для розгляду справи по суті.

Ухвалою від 05.07.2016 року справу № 917/2433/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.08.2016 року.

В судовому засіданні 02.08.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, надав витребувані судом докази та пояснення. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору відповідною ухвалою від 05.07.2016 року, в судове засідання 02.08.2016 року не зявився, відзив на позов не надав, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Відповідно до пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки судом були виконані вказані норми, відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Веселоподільська дослідно-селекційна станція Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України звернулася до Господарського суду Полтавської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний завод» 37576,53 грн. боргу, 5636,48 грн. штрафу, 7556,64 грн. пені, 864,26 грн. інфляційних втрат та 418,39 грн. 3% річних. Позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) від 01.01.2015 року в частині проведення повного розрахунку за отриману продукцію.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.12.2015 року позов задоволено повністю. Господарський суд дійшов висновку про несплату відповідачем повної вартості отриманої за спірним договором продукції. Судове рішення обґрунтоване приписами статей 509, 510, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 627, 628, 629, 655, 662 Цивільного кодексу України.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 року перевірене рішення місцевого господарського суду скасовано. Суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності матеріалами справи факту поставки і отримання відповідачем спірної продукції за договором від 01.01.2015 року. Суд зазначив, що приймальні квитанції, спеціалізовані товарні накладні на перевезення молочної сировини не підтверджують факту її отримання відповідачем.

Вищий господарський суд України в ході касаційного перегляду судових рішень у справі № 917/2433/15 встановив, що як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога Веселоподільської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний завод» 37576,53 грн. боргу, 5636,48 грн. штрафу, 7556,64 грн. пені, 864,26 грн. інфляційних втрат та 418,39 грн. 3% річних. Підставою позову позивачем визначено неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо проведення повного розрахунку за отриману продукцію за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) від 01.01.2015 року (далі - Договір).

Касаційною інстанцією встановлено порушення судами попередніх інстанцій правил територіальної підсудності спору, оскільки відповідач відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - Товариство з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний завод» знаходиться в Київській області, Сквирському районі, по вул. Р.Люксембург, буд. 14 у м. Сквира.

У звязку з чим, постановою Вищого господарського суду України від 26.05.2016 року касаційну скаргу Веселоподільської досслідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур та цукрових буряків Національної академії аграрних наук України задоволено, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 року у справі № 917/2433/15 та рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2015 року № 917/2433/15 скасовано, справу направлено до Господарського суду Полтавської області для скерування до Господарського суду Київської області за належною територіальною підсудністю.

Розглянувши позов у справі № 917/2433/15, Господарським судом Київської області встановлено, що позов заявлено про стягнення заборгованості за Договором на закупівлю с/г продукції (сировини) №01-01/01/15 від 01.01.2015 року в сумі 52052,30 грн., з яких 37576,53 грн. основного боргу, 5636,48 грн. штрафу, 7556,64 грн. пені, 864,26 грн. інфляційних втрат, 418,39 грн. 3% річних.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши і оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, а також за результатами оцінки поданих сторонами господарського процесу доказів, судом встановлено.

01.01.2015 року між Веселоподільською дослідно-селекційною станцією Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Миргородським сироробним комбінатом (відповідач) був укладений Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 01-01/01/15 (далі - Договір).

За умовами Договору, Продавець (позивач) зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Покупця (відповідача) с/г продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97, надалі - Товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити Товар.

Відповідно до п.1.4 Договору перехід права на Товар від Продавця до Покупця переходить після повного та фактичного закінчення процедури прийому Товару за місцем знаходження виробничих потужностей (виробництва) Покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки Покупця про прийом Товару на товаро-транспортних накладних.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі товаро-транспортних накладних від 06.04.2015 року; 13.04.2015 року; 20.04.2015 pоку; 27.04.2015 pоку; 04.05.2015 pоку; 11.05.2015 pоку здійснена передача у власність відповідачу товару (молоко і молочні продукти в перерахунку на молоко за базисним вмістом жиру та білку), що відповідає за якістю чинним стандартам, технічним умовам, ветеринарним і санітарним вимогам, за ціною встановленою у Протоколі погодження ціни, враховані наступні умови, що обумовлені Протоколом погодження ціни, який є невід'ємною частиною Договору (п.п.3.1.3 п.3.1.Договору).

Якість товару (густина, кислотність, масова частка жиру і білку, органолетичні показники) підтверджуються, відповідно до п.п.3.1.4 п.3.1 Договору, висновками лабораторного аналізу, проведеного позивачем самостійно та за власний рахунок в присутності відповідача (представника відповідача). Дані висновки були зазначені у товаро-транспортних накладних при передачі Товару відповідачу.

Як стверджує позивач, відповідачем претензій щодо якості Товару, відповідно до п.п.3.1.10 п.3.1 Договору пред'явлено не було, ні на момент одержання товару, ні на момент підписання Акту звіряння взаєморозрахунків № 215 від 01.07.2015 року.

Згідно з п.2.3 Договору та Протоколу врегулювання розбіжностей до Договору № 01-01/01/15 на закупівлю с/г продукції (сировини) від 01.01.2015 року при проведенні розрахунку за товар Покупець сплачує Продавцеві аванс до 15 числа кожного календарного місяця, до 1 числа наступного календарного місяця проводиться решта оплати.

На підставі п.п.3.1.7 п.3.1 Договору між позивачем та відповідачем була проведена звірка взаєморозрахунків, відповідно до якої борг Покупця за поставлений Товар становить 37576,53 грн. (Акт звірки наявний в матеріалах справи)

Також, 30.09.2015 року позивач надсилав відповідачу вимогу (вих. № 525-13 від 30.10.2015 року) про сплату заборгованості за поставлену с/г продукцію в сумі 37576,53 грн. протягом 7 днів з моменту її одержання.

Однак, станом на 17.11.2015 року заборгованість в сумі 37576,53 грн. залишилась непогашеною.

В ході попереднього розгляду спору відповідач проти позову заперечував, посилаючись на недоведеність факту поставки Товару належними та допустимими доказами, стверджуючи, що позивачем не надано накладних про отримання товару та довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Однак, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (так само як і повідомлення за підписом директора та головного бухгалтера про зразок печатки на отримання товару, яке оформлюється при централізовано-кільцевих перевезеннях відповідно до п. 13 інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей) не є документами, що підтверджують факт поставки товару.

Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України, який у своїй Постанові від 17.09.2009 року у справі №21/105 та Постанові від 09.04.2013 року у справі №5023/5085/12, де зазначає, що довіреність на одержання матеріальних цінностей є документом, що лише фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Тобто довіреність не є документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі чи прийняттю товару.

Передача (прийняття) матеріальних цінностей без довіреності може бути порушенням ведення бухгалтерського обліку, але не є достатньою обставиною, що заперечує факт передачі або прийняття товарів.

Накладні - це первинні бухгалтерські документи, що підтверджують існування факту здійснення господарської операції.

Позивач надав пояснення, що на момент спірних правовідносин, згідно договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 01-01/01/15 від 01.01.2015 року між позивачем та відповідачем, перевезення молочної сировини автомобільним транспортом здійснювалось на підставі спеціалізованих товаро-транспортних накладних, що є єдиним документом і підставою для списання молочної сировини господарством відповідно до Наказу Мінагрополітики України від 01.07.2002 року № 176, що зареєстрований в Мінюсті від 02.09.2002 року за № 722/7010.

Крім того, відповідно до умов Договору, а саме п.3.1.3, продавець зобовязується передати у власність покупцю товар на підставі товаро-транспортної накладної.

Згідно з п.3.1.6 Договору при передачі товару Покупцю (або його уповноваженим представникам) продавець зобовязаний правильно оформити всі супровідні документи та видати їх у день передачі товару, а саме, товаро-транспортну накладну, в якій зазначаються висновки щодо показників лабораторного аналізу та податкова накладна, оформлена відповідно до вимог Податкового Кодексу України.

Також, слід зазначити, що відповідно до п.1.4 Договору перехід права власності на товар від продавця до Покупця здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) Покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки покупця про прийом товару на товаро-транспортній накладній.

Таким чином, на підставі вищевказаних умов Договору та вимог чинного законодавства, покупець (відповідач) отримував товар від продавця (позивача) не на підставі видаткових накладних, а на підставі товарно-транспортних накладних, в яких міститься відмітка (підпис та прізвище з ініціалами) уповноваженої особи покупця про отримання товару, що відповідає умовам Договору та вищевказаним вимогам чинного законодавства.

В матеріалах справи наявний Акт звірки взаєморозрахунків від 02.07.2015 року № 3224151, який підписано представниками обох сторін, згідно якого сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 37 576,53 грн.

Також, судом встановлено, що на всіх товаро-транспортних накладних стоять штампи відповідача, які свідчать про прибуття автомобілів з Товаром на територію відповідача та здійснення розвантаження товару, на відповідних товарно-транспортних документах стоять відмітки про дату та час прибуття/вибуття автомобілів з території відповідача і такі документи містять відмітки, достатні для встановлення факту доставки та передачі Товару на території відповідача відповідальними особам.

Крім того, наявність заборгованості підтверджується даними підписаного сторонами акту звірки розрахунків.

Самі лише недоліки в оформленні первинних документів не спростовують їх дійсність та факту поставок товару, про підроблення чи фальсифікацію відповідних документів відповідачем не заявлено в установленому чинним законодавством порядку до правоохоронних органів.

Таким чином, з огляду на фактичні правовідносини, які склалися між сторонами суд встановив, що сторонами у справі був вчинений правочин, який за своєю суттю є договором купівлі-продажу, згідно якого, в силу ст. 655 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов'язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Статтями 509-510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконував зобов'язання за вищезазначеним Договором. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України не оплатив отриманий товар у встановлені строки, заборгованість останнього складає 37576,53 грн.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 37576,53 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з п. 4.2 Договору, за несвоєчасне проведення розрахунків за прийнятий Товар Продавець вправі вимагати від Покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Пунктом 4.5 Протоколу врегулювання розбіжностей до Договору № 01-01/01/15 на закупівлю с/г продукції (сировини) від 01.01.2015 року визначено, що у випадку несвоєчасної оплати за Товар, згідно п.2.3 даного Договору Відповідач сплачує Позивачу штраф у розмірі 15% від суми несплаченого Товару.

Відповідно до положень ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Штраф є неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язань. Пеня є неустойкою, що обчислюється у відсотка від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» передбачено, що розмір пені за прострочення платежу повинен встановлюватися за згодою сторін.

Згідно ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів (відповідач у цій справі) сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Виходячи зі ст. 3 цього Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, суд дійшов висновку, що останній підлягає задоволенню в сумі 7556,64 грн., як зазначено в позові та в наданому позивачем розрахунку (також розрахунок суми пені перевірено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи «Ліга»).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно достатті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Положеннями статей 627, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В даній справі при укладені Договору сторони дійшли згоди щодо сплати одночасно штрафу та пені у разі невиконання відповідачем умов договору. Тому, одночасне застосування штрафу та пені не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами договору.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 5636,48 грн. штрафу обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно, до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання свого грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунків наданих позивачем 3 % річних за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання за Договором становить 418,39 грн., інфляційні витрати 864,26 грн., як заявлено в позові та розрахунку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 36 ГПК України передбачає, що письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за Договором на закупівлю с/г продукції (сировини) №01-01/01/15 від 01.01.2015 року в сумі 37576,53 грн. основного боргу, 5636,48 грн. штрафу, 7556,64 грн. пені, 864,26 грн. інфляційних втрат та 418,39 грн. 3% річних, підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ГПК України рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги задоволені в повному обсязі, на відповідача покладається відшкодування позивачу судових витрат по сплаті судового збору в повному обсязі.

Враховуючи викладене, матеріали справи, обставин справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши подані додаткові докази, керуючись статтями 22, 32-34, 44-45, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, у нарадчій кімнаті, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миргородський сироробний комбінат» (09000, Україна, Київська область м.Сквира, вул. Рози Люксембург, буд.14, код 31575405) на користь Веселоподільської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (38251, Полтавська область, Семенівський район с.Вереміївка, вул. Селекціонерів, код 00497704) 37576,53 грн. основного боргу; 5636,48 грн. штрафу; 7556,64 грн. пені; 864,26 грн. втрат від інфляційних процесів; 418,39 грн. 3% річних та 1378,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 10.08.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін