ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"30" серпня 2016 р. Справа № 5019/592/11

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши скаргу Національної акціонерної компанії "Украгролізинг" на бездіяльність Відділу Державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції

у справі № 5019/592/11

за позовом: Заступника прокурора міста Рівне

в інтересах держави в особі (стягувач): Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

в особі: Рівненської філії "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Племзавод"

про стягнення в сумі 462 430 грн. 62 коп.

орган державної виконавчої служби: Відділ Державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції

В засіданні приймали участь:

від позивача (стягувача): не з'явився;

від відповідача (боржника): не з'явився;

від органу прокуратури: ОСОБА_1 за посвідченням від 30 травня 2014 року;

від ДВС України: ОСОБА_2 за довіреністю від 16 серпня 2016 року № 6332.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Рівне в інтересах держави в особі Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" в особі Рівненської філії "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" звернувся в господарський суд Рівненської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Племзавод" на користь Позивача заборгованість в сумі 352 663 грн. 19 коп., пеню в розмірі 10 439 грн. 52 коп., річні в розмірі 2 020 грн. 55 коп., інфляційні в розмірі 5 044 грн. 32 коп. та штраф в розмірі 92 263 грн. 04 коп.

12 квітня 2011 року судом винесено рішення по даній справі, яким позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Племзавод" на користь Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" в особі Рівненської філії "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" 352 663 грн. 19 коп. заборгованості, 10 439 грн. 52 коп. пені, 2 020 грн. 55 коп. річних та 5 044 грн. 32 коп. інфляційних, в задоволенні решти позову відмовлено.

26 квітня 2011 року на виконання рішення суду від 12 квітня 2011 року було видано відповідні накази.

29 квітня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник позивача (стягувача) подав скаргу на бездіяльність Відділу Державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління, в якій просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконався Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області ОСОБА_2

- визнати неправомірним бездіяльність начальника Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області ОСОБА_3

- визнати неправомірним бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області.

Ухвалою суду від 29 квітня 2016 року повернуто без розгляду Національній акціонерній компанії "Украгролізинг" скаргу на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області від 21 квітня 2016 року № 14/631 разом із додатками.

13 липня 2016 року постановою Рівненського апеляційного господарського суду ухвалу господарського суду Рівненської області від 29 квітня 2016 року у справі № 5019/592/11 скасовано, матеріали оскарження ухвали у справі №5019/592/11 передано на розгляд господарському суду Рівненської області.

20 липня 2016 року матеріали оскарження повернулися до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою суду від 22 липня 2016 року прийнято до провадження скаргу на бездіяльність ДВС України, розгляд якої призначено на 16 серпня 2016 року.

16 серпня 2016 року ухвалою суду розгляд скарги відкладено на 30 серпня 2016 року.

29 серпня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник скаржника подав клопотання про відкладення розгляду скарги на іншу дату.

Суд зазначає, явка уповноваженого представника стягувача у судове засідання 30 серпня 2016 року не визнавалася, останній у своєму клопотанні не зазначає про подачу будь-яких додаткових доказів.

У відповідності до частини 2 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду скарги по суті, суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі представника скаржника.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, ДВС України, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга на бездіяльність ДВС України, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги і вирішення її по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається зі скарги, стягувач просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, начальника відділу та відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ у Рівненській області.

Скарга обґрунтована тим, що ДВС України не надала відповідь на заяву стягувача, в якій останній просив вжити заходів, спрямованих на збереження арештованого та описаного майна боржника, своєю бездіяльністю порушивши право стягувача на інформацію необхідну для здійснення своєї діяльності та контролю ході виконавчого провадження, крім того ДВС України не призначила нового зберігача арештованого та описаного майна боржника, що на думку скаржника призвело до його розкрадання.

Судом з матеріалів справи встановлено, що на виконанні в органі ДВС України знаходиться зведене виконавче провадження № 45298624, до якого входить, зокрема постанова про стягнення з боржника 362 003 грн. 98 коп. боргу ВП № 44919226 згідно наказу господарського суду Рівненської області від 26 травня 2011 року № 5019/592/11.

Також, судом з'ясовано, що ухвалою суду від 13 липня 2013 року розстрочено виконання рішення суду від 12 квітня 2011 року у справі № 5019/592/11 до 16 листопада 2016 року.

Стягувач у скарзі вказує на бездіяльність ДВС України, що призвело до порушення прав та обов'язків скаржника.

Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно з статтею 2 Закону України "Про державну виконавчу службу" правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.

Частиною статті 7 Закону України "державну виконавчу службу" визначено, що працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. (частина 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

З матеріалів справи суд вбачає, що в ході виконання наказу господарського суду рівненської області від 26 травня 2011 року № 5019/592/11, ДВС України 03 листопада 2014 року було складено акт опису і арешту майна, яким описані нежитлові будівлі свинарників (а.с. 215).

У відповідності до зазначеного акту, описане майно було прийнято на відповідальне зберігання ОСОБА_4 керівнику ТОВ "Племзавод" (витяг з ЄДРЮОФОП ТОВ "Племзавод" а.с. 162).

У відповідності до статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім'ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем. Порядок і умови зберігання зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону майна, на яке накладено арешт, встановлюються Національним банком України за погодженням з Міністерством фінансів України, іншого майна - Міністерством юстиції України. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

З зазначеного суд вбачає, що ДВС України правомірно в межах закону було передано на зберігання описане згідно акту майно ОСОБА_4

16 грудня 2015 року стягувач звернувся до ДВС України із заявою № 477, в якій просив вжити заходів спрямованих на збереження арештованого та описаного майна боржника; повідомити стягувача про відповідальну особу за збереження майна ТОВ "Племзавод", крім того повідомив, що з 27 листопада 2015 року у ТОВ "Племзавод" змінився директор - ОСОБА_5 та про те, що з грудня 2015 року майно не охороняється (а.с. 173 - 174).

Як свідчать матеріали справи ДВС України 15 січня 2016 року було надано відповідь на вищезазначену заяву № 152 (а.с. 216, докази надіслання а.с. 217), якою повідомлено стягувача, що описане майно передане на відповідальне зберігання для ОСОБА_4, доказів та інформації про псування майна, зміну кількісних та якісних характеристик описаного та арештованого майна не надходило.

У відповідності до частини 1 статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

З зазначеного суд вбачає, що ДВС України було надано відповідь на заяву стягувача в передбачені чинним законодавством України строки, а тому твердження скаржника про те що ДВС України порушило його права не надавши відповідь, є безпідставними та такими, які спростовуються матеріалами справи.

Щодо тверджень стягувача про бездіяльність ДВС України та не зміні відповідального зберігача майна, суд зазначає наступне.

У відповідності до пункту 4.2.6. Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується державним виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.

Пунктом 4.2.7. Інструкції визначено, що у разі необхідності (наявність інформації про псування майна тощо) державний виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У разі зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому державний виконавець готує подання (повідомлення) до правоохоронних органів щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності.

З зазначеного суд вбачає, що у разі необхідності ДВС України змінює відповідного зберігача майна, водночас така необхідність має підтверджуватися відповідними доказами, з яких вбачатиметься псування майна.

Водночас матеріали справи не містять доказів того, що описане майно, яке було передано на зберігання ОСОБА_4 пошкоджене, або має місце зміна кількісних та якісних характеристик описаного та арештованого майна.

Крім того, відповідальний зберігач не звертався до ДВС України про те, що для нього вчинюються перешкоди в збереженні майна.

Щодо посилань скаржника, як на підставу зміни зберігача майна, що ОСОБА_4 не є керівником боржника, а отже не може бути зберігачем майна, судом до уваги не приймаються, оскільки чинне законодавство України, яке зазначалося вище, не містить такої підстави зміни зберігача майна.

Судом встановлено, що дія чи бездіяльність ДВС України, в частині виконання наказу господарського суду Рівненської області від 26 травня 2015 року № 5019/592/11, щодо не зміни відповідального зберігача майна є правомірною та такою, яка ґрунтується на нормах права.

Пунктом 9.13. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до частини 3 статті 122-2 ГПК України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарга, суд визнає доводи скаржника необґрунтованими, безпідставними та неправомірними.

Крім того, суд зазначає, що розглядаючи дану скаргу були враховані роз'яснення зазначені в частині 3 пункту 3 постанови Пленуму Вищого Адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" (надалі - постанова), яким зазначено, що всі справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) з метою виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконавчі провадження щодо виконання рішень судів різних юрисдикцій та/чи рішень інших органів (посадових осіб), належать до юрисдикції адміністративних судів, навіть у разі, коли у зведеному виконавчому провадженні відсутнє виконавче провадження з примусового виконання рішення адміністративного суду.

Частиною 4 пункту 3 постанови роз'яснено, що юрисдикцію судів щодо вирішення справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення в межах конкретного виконавчого провадження, яке об'єднано (приєднано) у зведене виконавче провадження, або зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконавчі провадження по виконанню рішень судів однієї юрисдикції, необхідно визначати з урахуванням положень частини четвертої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження"

Відповідно до частини 4 статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як зазначалося вище, ухвалою суду від 29 квітня 2016 року повернуто без розгляду Національній акціонерній компанії "Украгролізинг" скаргу на бездіяльність державного виконавця, начальника відділку та Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області

Зазначеною ухвалою судом роз'яснено, що для розгляду скарги в господарському суді Рівненської області в межах справи № 5019/592/11, необхідно уточнити вимоги скарги, які будуть стосуватися бездіяльності ДВС України в частині виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 26 травня 2015 року № 5019/592/11.

Згідно частини 2 статті 121-2 ГПК України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 9.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", яким роз'яснено, що за змістом статті 121-2 ГПК України судові засідання у розгляді скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів проводитяся господарським судом окремо за різними справами. Подана скарга на дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби у зведеному виконавчому провадженні, в разі об'єднання в ній вимог за кількома виконавчими документами в різних справах, розглянутих різними суддями, повертається з посиланням на пункт 5 частини першої статті 63 ГПК України, для розділу заявником відповідних вимог та подання скарг у кожній справі окремо.

Водночас, 13 липня 2016 року постановою Рівненського апеляційного господарського суду ухвалу господарського суду Рівненської області від 29 квітня 2016 року у справі № 5019/592/11 скасовано, матеріали оскарження ухвали у справі № 5019/592/11 передано на розгляд господарському суду Рівненської області.

Таким чином, апеляційна інстанція зобов'язала господарський суд прийняти вищезазначену скаргу до свого провадження в межах справи № 5019/952/11.

Проте, враховуючи усі зазначені вище норми права та роз'яснення, суд обмежений в розгляді скарг на дії чи бездіяльність органів ДВС України в межах тіє справи, в якій останнім було видано наказ.

Ухвалами суду про призначення скарги до розгляду від 29 квітня 2016 року та про відкладення розгляду скарги від 16 серпня 2016 року, судом витребовувалися у скаржника належні та допустимі докази з нормативним обґрунтуванням, щодо бездіяльності ДВС України по виконанню саме наказу Господарського суду Рівненської області від 26 квітня 2011 року № 5019/592/11, однак вимоги ухвали скаржником не виконані.

Враховуючи усе зазначене, судом було розглянуто скаргу на бездіяльність ДВС України в частині виконання наказу господарського суду Рівненської області від 26 квітня 2011 року № 5019/592/11, оскільки розгляд скарг щодо дій або бездіяльності ДВС України у зведеному виконавчому провадженні віднесений до юрисдикції Адміністративних судів України.

Відтак, Національною акціонерною компанією "Украгролізинг" не доведено належними та допустимими доказами протиправну дію або бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області ОСОБА_2, начальника Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області ОСОБА_3 та Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області, щодо виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 26 квітня 2011 року № 5019/592/11, тому суд відмовляє в задоволенні скарги.

Керуючись статтями 86, 121-2 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Національній акціонерній компанії "Украгролізинг" в задоволенні скарги від 21 квітня 2016 року №14/631 на бездіяльність державного виконавця, начальника відділу та відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області в частині виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 26 квітня 2011 року № 5019/592/11.

2. Ухвалу направити сторонам по справі та відділу державної виконавчої служби Здолбунівського РУЮ Рівненській області.

Суддя Торчинюк В.Г.