ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.08.2016 Справа № 905/1934/16

Господарський суд Донецької області у складі головуючого - судді Осадчої А.М.,

за участю помічника судді Сотір Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу № 905/1934/16 за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Слов'янськ Донецької області

до відповідача: Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго», м. Миколаївка Донецької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору, на стороні відповідача: Миколаївська міська рада, м. Миколаївка Донецької області

про стягнення грошових коштів у розмірі 33376,49 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, особисто; ОСОБА_3 за довіреністю від 25.07.2016 року

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

в с т а н о в и в:

06.06.2016 року шляхом надіслання поштового відправлення Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 м. Слов'янськ Донецької області (далі - ФОП ОСОБА_1) звернулось до господарського суду з позовом до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» м. Миколаївка Донецької області (далі - КП «Сервіскомуненерго») про стягнення у розмірі 33376,53 грн.

Автоматизованою системою документообігу господарського суду позовна заява ФОП ОСОБА_1 до КП «Сервіскомуненерго» передана на розгляд судді Осадчій А.М.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 10.06.2016 року вказаний позов прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 905/1934/16. Розгляд справи відкладався, продовжувався.

07.07.2016 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про уточнення позовних вимог - стягнення з КП «Сервіскомуненерго» сплачених грошових коштів за оренду нежитлового приміщення у розмірі 33376,49 грн.

Ухвалою від 07.07.2016року вказана заява прийнята судом в якості заяви про зменшення позовних вимог, за ініціативою представника відповідача до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Миколаївську міську раду.

Ухвалами від 07.07.2016року відмовлено у задоволенні заяв ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах заявлених позовних вимог за недоведеністю.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01.03.2013 року між сторонами у справі укладений договір № 04/03/13 оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Миколаївка, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, для розміщення магазину з продажу непродовольчих товарів. Оренда за користування об'єктом щомісяця становила 1006,63 грн. 23.02.2016 року строк дії договору закінчився, на новий строк відповідач укладати договір оренди відмовився. Відповідно до статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з 14.04.2014року орендна плата за користування державним і комунальним майном суб'єктами господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, на період проведення антитерористичної операції скасована. Між тим, незважаючи на те, що міста Миколаївка та Слов'янськ Донецької області згідно розпорядженню Кабінету Міністрів України входять в Перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, у період з 14.04.2014року по 23.02.2016року Орендодавець виставляв рахунки на оплату орендної плати. При відсутності у неї обов'язку зі сплати орендних платежів відповідно до Закону, позивач за вказаний період перерахув відповідачу 33376,49 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. На письмові вимоги щодо повернення цих грошових коштів КП«Сервіскомуненерго» відповідо необґрунтованою відмовою. Посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються її законні інтереси, ФОП ОСОБА_1 просить суд стягнути означену суму.

Заявлені позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 нормативно обґрунтовує посиланням на статті 1, 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р. та положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Правові підстави заявленого позову конкретизовано у заяві від 07.07.2016року та у письмовому правовому обґрунтуванні, яке надано суду 01.08.2016 року.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду належним чином засвідчені копії: договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 04/03/13 від 01.03.2013року, додатків до нього, актів приймання-передачі, платіжних доручень, рахунків - фактур, листів, доказів їх направлення, висновку Донецької торгово-промислової палати №2423/12.12.-3 від 30.09.2014року.

У письмовому відзиві від 17.06.2016 року відповідач, не визнаючи заявлений позов у повному обсязі, зазначив, що твердження позивача не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки скасування суб'єктам господарювання орендної плати за користування державним і комунальним майном, яке розташоване в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, передбачено статтею 7 Закону України № 1365 від 17.05.2016 року, яким внесені зміни до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Місто Миколаївка Донецької області, де розташоване спірне нежитлове приміщення, яке орендує ФОП ОСОБА_1, не входить в Перелік таких населених пунктів. За таких обставин відповідач вважає, що вимоги ФОП ОСОБА_1 є необґрунтованими і законні підстави для задоволення позову відсутні.

У письмових поясненнях від 07.07.2016 року в обґрунтування своєї правової позиції позивач послалась на те, що заперечення представника відповідача не спростовують доводів позовної заяви. Зокрема, внесені Законом України № 1365-VІІ від 17.05.2016р. зміни до Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.05.2016 року № 428-р, яким затверджено новий Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, не поширюються на спірні правовідносин, що виникли в період квітня 2014 року - лютого 2016 року. Позивач вважає, що орендна плата за користування нежитловим приміщенням, розташованим у м. Миколаївка, в сумі 33376,49 грн. одержана відповідачем від неї без достатньої правової підстави, оскільки підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовідносини між нею та КП «Сервіскомуненерго» регулюються нормою статті 1212 ЦК України, якою передбачено повернення виконаного однієї із сторін у зобов'язанні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Миколаївська міська рада, м. Миколаївка Донецької області у заяві від 12.08.2016року, яка отримана судом 17.08.2016року, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки антитерористична операція, на думку третьої особи, проводилась на території м.Миколаївка, м. Слов'янськ Донецької області до 05.07.2014року, про що може свідчить Постанова Верховної ради України №1069-VIII від 31.03.2016року«Про відзначенння пам'ятних дат та ювілеїв у 2016році». У даній заяві також просить суд розглядати спір за відсутності уповноваженого представника третьої особи.

У судове засідання 18.08.2016року з'явився позивач, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві та наступних письмових поясненнях до неї.

Представник відповідача у судове засідання 18.08.2016року не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Крім того, уповноважений представник відповідача був присутнім у судовому засіданні 07.07.2016року, надавав пояснення по суті спору, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, про час та місце наступного судового засіданні повідомлений безпосередньо у судовому засіданні 07.07.2016року.

Клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника третьої особи судом задовольняється.

Відповідно до положень статті 811 ГПК України судом складено протокол, який долучено до матеріалів справи. З клопотанням щодо фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів сторони до суду не зверталися.

Проаналізувавши і дослідивши пояснення і наведені аргументи позивача і відповідача, третьої особи, оцінивши надані сторонами в порядку статті 43 ГПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення позову, зважаючи на таке.

Приписами статті 11 ЦК України унормовано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Господарські зобов'язання можуть виникати: зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина 1 статті 174 ГК України).

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення поняття розкриває сутність зобов'язання як правого зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

01.03.2013року Комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» (Орендодавець) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Орендар) уклали договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № 04/03/13, відповідно до пункту 1.1 розділу 1 «Предмет договору» якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду нежитлове вбудоване приміщення, далі - об'єкт оренди, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, для розміщення магазину з продажу непродовольчих товарів.

Об'єкт оренди відноситься до комунальної власності територіальної громади м.Миколаївки та закріплений за КП «Сервіскомуненерго» на праві повного господарчого відання. Об'єктом оренди є нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 81,6 кв.м., розташоване на першому поверсі житлового будинку (пункти 2.1, 22 договору).

У пункті 3.1 договору сторони погодили, що за користування об'єктом оренди орендар вносить орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна комунальної власності територіальної громади, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради від 06.03.2012р. за № 01-ХХ-6 (далі - Методика). Розрахунок щомісячного розміру орендної плати є невід'ємною частиною цього договору (додаток № 1) та на дату його підписання орендна плата становить 1006 грн. 63 коп. без урахування ПДВ. ПДВ нараховується згідно чинного законодавства України.

Умовами пункту 5.2 договору передбачено, що орендар зобов'язаний самостійно вносити орендну плату своєчасно та у повному обсязі.

У силу пунктів 10.1, 10.2 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє з 01 березня 2013р. по 23 лютого 2016р.

За актом приймання-передачі від 01 березня 2013 року (додаток № 2 до договору) Комунальне підприємство «Сервіскомуненерго» передало, а ФОП ОСОБА_1 прийняло комунальне майно Миколаївської територіальної громади - нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 81,6 кв.м., розташоване на першому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, яке закріплене за КП «Сервіскомуненерго» на праві повного господарчого відання, для розміщення магазину з продажу непродовольчих товарів.

Нормою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір як угода (правочин) є сукупністю визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Зі змісту спірного договору убачається, що у відповідності до вимог статті 181 ГК України сторони досягли згоди і визначилися між собою за всіма істотними умовами щодо: предмету договірного зобов'язання, а також вартості оренди приміщення та строку його дії. Зазначений правочин укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженим представником юридичної особи і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, які мають необхідний обсяг дієздатності, без зауважень і складання протоколу розбіжностей, скріплений відтисками печаток. Його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, він сторонами не оспорений та у судовому порядку недійсним не визнаний.

Відтак, в силу вимог статті 629 ЦК України цей договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з викладених обставин, суд уважає, що укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди майна комунальної власності, а тому виниклі між сторонами спірні правовідносини за правилами абзацу другого частини першої статті 193 Господарського кодексу України - до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, - регулюються відповідними нормами зобов'язального права і глави 58 Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно до частин першої, шостої статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами частини третьої статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлені обов'язки орендаря вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Таким чином, укладений між сторонами договір оренди є належною підставою для виникнення у ФОП ОСОБА_1 та КП «Сервіскомуненерго» відповідних прав та обов'язків, зокрема права відповідача на отримання орендних платежів від позивача.

Частиною четвертої статті 14 ЦК України визначено, що особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання тільки у випадках, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з КП «Сервіскомуненерго» грошових коштів сплачених у якості орендних платежів за період 14.04.2014року по 23.02.2016року.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), були запроваджені тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Зокрема, у статті 7 цього Закону передбачено скасування на період проведення антитерористичної операції орендної плати за користування державним та комунальним майном суб'єктами господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Статтею 1 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначені терміни: період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року № 405/2014.

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону Кабінетом Міністрів України розпорядженням від 30.10.2014 року № 1053-р був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, до якого включено місто Миколаївка Донецької області, де здійснював господарську діяльність позивач.

Між тим, дію цього розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р.

Правові та організаційні основи боротьби з тероризмом, повноваження і обов'язки органів виконавчої влади, об'єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв'язку із участю у боротьбі з тероризмом визначені нормами Закону України від 20.03.2003 року № 638-ІV «Про боротьбу з тероризмом», в статті 4 якого зазначено, що суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, зокрема, є служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю. Координацію діяльності суб'єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України.

Відповідно до статей 10, 11 цього Закону антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим. Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

Районом проведення антитерористичної операції є визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція (ст. 1 Закону).

Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 відповідно до статей 107, 112 Конституції України уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Наказом голови Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначені такі райони антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області - з 07.04.2014 року.

Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Входження міста Миколаївка, місто Слов'янськ до складу Донецької області є загальновідомим фактом та не потребує доказування.

Прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження № 1079-р від 05.11.2014року не скасовує Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та не робить його недійсним.

Відповідно, доводи представника відповідача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р, яким зупинено дію розпорядження КМУ від 30.10.2014р. № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», суд не бере до уваги, оскільки у відповідності до статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» згідно наданих повноважень керівником Антитерористичного центру при Службі національної безпеки України наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Донецька та Луганська області визначені як райони проведення антитерористичної операції з 07 квітня 2014 року.

Судом враховується, що зупинення дії актів Кабінету Міністрів України в силу пункту 15 частини першої статті 106 Конституції України та частини шостої статті 49 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VІІ «Про Кабінет Міністрів України» може бути здійснено лише Президентом України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у пункті 23 якого значиться м. Слов'янськ (Слов'янська міська рада) та м. Миколаївка (Миколаївська міська рада).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та Законами України.

Закріплене в статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» право суб'єкта господарювання не може носити декларативний характер.

Виходячи з викладеного, суд визнає, що закріплене в статті 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» скасування виплати орендної плати за користування майном, що належить до комунальної власності, суб'єктом господарювання, який проводив та/або проводить свою господарську діяльність на території, де проводилась або проводиться антитерористична операція, у розумінні положень статті 58 Конституції України має ретроспективну дію для розглядуваних правовідносин та пріоритетне застосування і не містить жодних виключень щодо їх незастосування.

Посилання представника відповідача на Закон України від 17.05.2016 року № 1365-VІІІ, якими внесені зміни до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.05.2016 року № 428-р, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, де м. Миколаївка Донецької області не значиться, суд визнає неспроможними, оскільки положення цього Закону і нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України застосовуються до тих відносин, що виникли після їх прийняття, і не поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, тому що не мають зворотної дії в часі.

Суд не приймає до уваги посилання Миколаївської міської ради, м. Миколаївка на Постанову Верховної ради України №1069-VIII від 31.03.2016року «Про відзначенння пам'ятних дат та ювілеїв у 2016році», як на нормативний акт, що свідчить про факт проведення антитерористичної операції на території м.Миколаївка, м. Слов'янськ Донецької області до 05.07.2014року, оскільки даний нормативний акт не визначає строків проведення такої операції, має своєю метою саме визначення пам'ятних дат та ювілеїв у 2016році.

Таким чином, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як у орендаря з 14.04.2014 року згідно закону був відсутній суб'єктивний обов'язок щодо виплати КП «Сервіскомуненерго» плати за договором оренди № 04/03/13 від 01.03.2013р., а у відповідача кореспондуюче йому суб'єктивне право вимоги тимчасово скасованої орендної плати.

18 квітня та 14 листопада 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зверталась до КП «Сервіскомуненерго» з листами з питання щодо звільнення її від сплати орендної плати за користування комунальним майном - приміщенням, розташованим за адресою: м.Миколаївка, вул. Горького, 11.

Відповідач у своїй відповіді від 28.05.2014року за №541 відмовив позивачу у скасуванні орендної плати з посиланням на те, що укладений договір оренди є типовим, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради № 01-ХХ-6 від 06.03.2012року.

Листом від 09.02.2016року № 144 КП «Сервіскомуненерго» відмолено ФОП ОСОБА_1 у подовженні терміну дії спірного договору оренди з підстав невиконання позивачкою істотних умов договору оренди в частині внесення орендних платежів (порушення пунктів 1.2, 3.1 Договору) - сума боргу на 01.02.2016р. становить 6147,34 грн. та невиконання обов'язку щодо страхування орендованого майна (пункт 5.11 Договору).

За таких обставин дія договору оренди на підставі пункту 11.7 договору припинена 23.02.2016 року зі спливом строку, на який його було укладено.

Враховуючи встановлені обставини, передбачену нормою закону відсутність у позивача як Орендаря суб'єктивного обов'язку сплачувати орендну плату за користування комунальним майном по договору в період квітня 2014 року - лютого 2016 року - час дії Закону, суд дійшов висновку, що сплачена ФОП ОСОБА_1 сума оплати за договором оренди за цей період є, по своїй суті, переплатою.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надані платіжні доручення про перерахування КП «Сервіскомуненерго» через банк на підставі виставлених відповідачем рахунків-фактури орендної плати за період з квітня 2014 року по листопад 2015 року: № 228 від 15.05.2014 на суму 1248,10 грн.; № 257 від 16.09.2014 на суму 1357,03 грн.; № 271 від 09.10.2014 на суму 1367,93 грн.; № 355 від 25.12.2014 на суму 1441,38 грн.; № 369 від 13.01.2015 на суму 2876,36 грн.; № 644 від 15.01.2016 на суму 2364,94 грн.; № 659 від 04.02.2016 на суму 2380,01 грн.; № 403 від 26.02.2015 на суму 1512,83 грн.; № 412 від 10.03.2015 на суму 1559,72 грн.; № 431 від 14.04.2015 на суму 1854,31 грн.; № 445 від 14.05.2015 на суму 2031,69 грн.; № 461 від 15.06.2015 на суму 2286,47 грн.; № 481 від 15.07.2015 на суму 2294, 77 грн.; № 496 від 17.08.2015 на суму 2340,59 грн.; № 521 від 14.09.2015 на суму 2319,30 грн.; № 551 від 07.10.2015 на суму 2302,44 грн.; № 588 від 09.11.2015 на суму 2350,52 грн.; № 620 від 11.12.2015 на суму 2322,72 грн. - на загальну суму 33376,49грн.

Позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою №29 від 20.04.2016року, в якій просить повернути означену суму.

Про факт отримання даного листа відповідачем свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповіді на листа не надано.

Доказів повернення суми 33376,49грн. суду не надано.

У якості правової підстави для пред'явлення цього позову фізична особа-підприємець ОСОБА_1 визначила статтю 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Представленими доказами встановлено, що правовідносини між сторонами у справі врегульовані Договором № 04/03/13 від 01 березня 2013 року, на виконання умов якого КП «Сервіскомуненерго» передав, а ФОП ОСОБА_1 прийняла в оренду комунальне майно Миколаївської територіальної громади - нежитлове вбудоване приміщення та взяла на себе зобов'язання щомісяця, не пізніше 10 числа кожного місяця, наступного за звітним, сплачувати орендну плату в грошовій формі. Грошові кошти, які позивачка просить суд стягнути з відповідача, отримані останнім у якості оплати за чинним на той час договором оренди, який у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства є достатньою та належною правовою підставою набуття майна, та у спосіб, що не суперечить закону, тобто вони набуті КП «Сервіскомуненерго» за правовими підставами для цього.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові №922/1136/13 від 14.10.2014 року.

Між тим, відповідно до норм законодавства предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними нормами права.

Згідно висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014року у справі №6-122цс14, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Як норми глави 58 Цивільного кодексу України, так і норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не містять у собі підстав, умов і порядку стягнення сплаченої орендарем плати за договором оренди, у разі якщо мала місце переплата за договором, у подальшому договір припинив свою дію, а переплата не повернена, якщо приймати до уваги відсутність винних дій з боку відповідача.

Таким чином, за відсутності інших способів захисту порушеного права та іншого порядку стягнення переплати, яка здійснена на підставі умов договору, який у подальшому припинив свою дію, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог.

Позивачку, на користь якої ухвалене судове рішення, як інваліда другої групи в установленому законом порядку звільнено від оплати судового збору при зверненні з позовом до суду, тому відповідно до положень статті 49 ГПК України при постановленні рішення судові витрати підлягають стягненню в сумі 1378грн. з відповідача в дохід держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 4-2, 4-3, 22, 35, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, статтями 11, 14, 509, 510, 627, 628, 629, 759, 1212 Цивільного кодексу України, статтями 174, 181, 193, 283 Господарського кодексу України, статтями 1, 7, 10, 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Слов'янськ Донецької області до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго», м. Миколаївка Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Миколаївська міська рада, м.Миколаївка Донецької області про стягнення грошових коштів у розмірі 33376,49грн. задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» (84182, Донецька область, м. Слов'янськ, м. Миколаївка, вул. 50-річчя Слов'янської ТЕС, буд. 22, ідентифікаційний код 36209174) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (84100, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) грошові кошти у розмірі 33376,49 грн.

Стягнути з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» (84182, Донецька область, м. Слов'янськ, м. Миколаївка, вул. 50-річчя Слов'янської ТЕС, буд. 22, ідентифікаційний код 36209174) у дохід держави судовий збір у сумі 1378,00 грн.

Видати накази після набрання рішення законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 18.08.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 23.08.2016 року.

Суддя А.М. Осадча