ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2016 р.Справа № 922/2265/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛК 2011", м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № б/н від 07.06.2016 року).

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЛК 2011" (відповідач) про стягнення шкоди в порядку регресу у розмірі 5 703, 50 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовано вимоги тим, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки в порядку регресу.

Ухвалою суду від 13.07.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 26.07.2016 року.

У межах строків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи неодноразово відкладався.

Уповноважений представник позивача у призначене судове засідання не з'явився, але 16.08.2016 року через канцелярію суду надав клопотання вх. № 1664 у якому зазначає, що у зв'язку із неможливістю направити представника позивача до м. Харкова для участі у судовому засіданні, просить суд слухання даної справи провести за відсутності позивача. Усі клопотання, заяви та надані докази надані позивачем до суду. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

17.08.2016 року відповідач через канцелярію суду надав заяву вх. № 27225 про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору та просить суд прийняти дану заяву, долучити її до матеріалів справи та розглянути. Залучити до участі у справі № 922/2265/16 третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору-фізичну особу ОСОБА_3.

Судом задоволено клопотання (електронна пошта) вх. № 1664 позивача.

Вирішуючи заяву вх. № 27225 від 17.08.2016 року відповідача про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - фізичну особу ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

В обґрунтування наданої заяви зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог рішення господарського суду Харківської області може прямо вплинути на права та обов'язки ОСОБА_3, так як відповідач набуде право вимоги відшкодування понесених збитків до вищевказаної фізичної особи, відповідно до закону.

Відповідачем необґрунтовано, яким саме чином рішення із господарського спору у справі № 922/2265/16 може вплинути на права або обов'язки вищезазначеної фізичної особи ОСОБА_3 Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Присутній у судовому засіданні представ відповідача проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у його задоволенні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно із частиною 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.08.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

05.11.2013 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Перша" (далі-позивач, страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЛК 2011" (далі-відповідач, страхувальник) був укладений поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України) № АС/2209936 (далі - поліс) (т. 1, а.с. 24).

Відповідно до пункту 3 полісу, визначено що, строк дії полісу з 07.11.2013 року по 06.11.2014 року включно.

Згідно пункту 4 полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну становить 50 000,00 грн.

Пунктом 5 полісу, сторони погодили, що розмір франшизи становить нуль грн.

Пунктом 7 полісу встановлено, що забезпечений транспортний засіб тип С2 номерний знак НОМЕР_1, Mercrdes-benz 1840.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду Харківської області від 23.10.2014 року у справі № 637/909/14-п було встановлено, що 19.08.2014 року о 14:45 год., громадянин ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом автомобілем "MERSEDES-BENZ", державний номер НОМЕР_1, рухаючись на 50км+300м автошляху "Чугуїв-Мілове№, в районі с. Первомайське Шевченківського району Харківської області, перед виїздом не забезпечив технічно-справний стан, в наслідок чого відірвалась кришка акумуляторної батареї та пошкодила автомобіль ВАЗ 21103, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, який рухався по заду на даному автошляху. В результаті чого сталося ДТП, потерпілих від пригоди немає, автомобіль ВАЗ 21103 отримав механічні пошкодження.

Постановою Шевченківського районного суду Харківської області від 23.10.2014 року у справі № 637/909/14-п було визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 340, 00 грн. (т. 1, а.с. 26).

Як зазначає позивач, власником транспортного засобу "MERSEDES-BENZ" номерний знак НОМЕР_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЛК 2011".

21.08.2014 року позивач отримав повідомлення страхувальника про настання страхового випадку (т. 1, а.с. 29).

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За твердженнями позивача, 22.08.2014 року позивач отримав повідомлення потерпілої особи про настання страхового випадку, а 05.12.2014 року заяву ОСОБА_4 на виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб (т. 1, а.с. 30-31).

22.08.2014 року оцінювачем ОСОБА_1 було складено протокол (акт) огляду транспортного засобу "ВАХ 21103", д.н.з. НОМЕР_2, визначено характер та обсягу пошкодження (т. 1, а.с. 32). На підставі акту огляду було складено ремонтну калькуляцію № SM-14-00-0 від 15.01.2016 року (т. 1, а.с. 37). Матеріальний збиток згідно ремонтної калькуляції, із урахуванням зношення запчастин становить суму у розмірі 5 703,50 грн.

20.01.2015 року позивачем здійснено виплату вартості матеріального збитку у сумі 5 703,50 грн. Вищезазначена сума була перерахована страховиком фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 в рахунок оплати відновлюваного ремонту пошкодженого транспортного засобу відповідно до платіжного доручення № 10164 (т. 1, а.с. 46).

Як зазначає позивач, 08.06.2016 року була складена претензія про відшкодування шкоди в порядку регресу № 4-08 (т. 1, а.с. 47).

Зазначену претензію відповідачем залишено без відповіді та без задоволення, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

За змістом положень частини 1 статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно статті 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодування особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у разі, зокрема, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Підпунктами 33.1.4 та 33.1 статті 33 цього ж Закону (в редакції, чинній на момент виникнення ДТП) передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобовязання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припинення зобовязання з відшкодування шкоди.

Можливість страховика на відшкодування шкоди в порядку регресу зі страхувальника, який є суб'єктом господарювання, внаслідок спричинення страхового випадку його працівником, повністю узгоджується із загальними засадами правового регулювання відносин, що виникають внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди. Так, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, а саме 05.11.2013 року було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України) № АС/2209936.

Посилання позивача щодо порушення відповідачем вимог пункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є необґрунтованими, оскільки факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами та особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності.

Відповідно до приписів статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Із аналізу норм вищевказаного закону слідує, що рішення про виплату/невиплату страхового відшкодування відбувається після проведення перевірки та розслідування страхового випадку. За відсутності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування - страхових здійснює виплату страхового відшкодування потерпілій особі (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) тощо.

Судом встановлено, що позивач добровільно виплативши страхове відшкодування, фактично визнав дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 19.08.2014 року страховим випадком.

Прийняття такого рішення підтверджує факт того, що позивач був обізнаний про всі обставини справи, учасників ДТП, мав необхідний обсяг інформації та документів про дорожнього-транспортну пригоду, а тому визнав наявність підстав для виплати страхового відшкодування потерпілій особі добровільно сплативши страхове відшкодування.

У відповідності до вищевказаного, позивач із відповідачем знаходились у договірних відносинах. Виплати позивачем було здійснено, у відповідності до платіжного доручення № 10164 від 20.01.2015 року (т.1 а.с. 46), на підставі страхового акту № ЦВ-21-8359 (т.1 а.с. 45), поліс АС/2209936 від 05.11.2013 року страхувальник товариство з обмеженою відповідальністю "ВЛК 2011".

За таких обставин слід визнати відсутність порушень прав позивача з боку відповідача про стягнення шкоди в порядку регресу, оскільки регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних. У відповідності до вищевказаного, позивач із відповідачем знаходились у договірних відносинах. Виплати позивачем було здійснено, у відповідності до платіжного доручення (т.1 а.с. 46), на підставі страхового відшкодування.

Також, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-284цс15 від 16 вересня 2015 року, в якій зазначено, що регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних. У випадку визнання страховиком ДТП страховим випадком, добровільної сплати страхового відшкодування не може бути підставою для стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, оскільки такий страховий випадок визнається та не оспорюється страховиком.

Згідно статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до пункти 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції " №18 від 26.12.2011 року якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 22.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_6