КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2016 р. справа№ 910/2433/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Денисюк О.С.

відповідача-1 - Грищенко Д.С.

відповідача-2 - не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» та Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

на рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2016 р.

у справі № 910/2433/16 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Запорізького державного підприємства «Радіоприлад»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

2. Публічного акціонерного товариства «Неос Банк»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Запорізьке державне підприємство «Радіоприлад» (далі - позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору факторингу від 17.06.2013 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/2433/16 від 13.05.2016 р. позов задоволено повністю; визнано недійсним договір факторингу від 17.06.2013 р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Неос Банк».

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 13.05.2016 р., Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове про повну відмову в задоволенні позову.

Також, не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 13.05.2016 р., Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове про повну відмову в задоволенні позову.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач-1 посилається на те, що договір факторингу укладений з дотриманням вимог чинного законодавства. Крім того вказаним договором відступлено право грошової вимоги за кредитним договором, а не кредиторські вимоги у справі про банкрутство.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач-2 посилається на те, що оспорюваний договір не суперечить вимогам законодавства, оскільки стосується передачі існуючого цивільного майнового права (конкретно визначених грошових вимог) кредитора.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/2433/16, а розгляд справи призначено на 11.08.2016 р.

В судовому засіданні 11.08.2016 р. було оголошено перерву до 25.08.2016 р.

В засідання суду, призначене на 25.08.2016 р., представник відповідача-2 не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

26.06.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та Запорізьким державним підприємством «Радіоприлад» було укладено кредитний договір № 010/02-2/367 (далі - кредитний договір).

17.06.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Неос Банк», який є правонаступником Публічного акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - фактор), був укладений договір факторингу (далі - договір).

Згідно з п. 1.1 договору право вимоги означає права вимоги клієнта до позичальника за кредитним договором на дату відступлення прав вимоги, включаючи всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні клієнту у якості кредитора, щодо виплати суми основної (позичкової) заборгованості, процентів за користування кредитними коштами, штрафів, пені та будь-яких інших сум за кредитним договором, що належить до сплати клієнту за кредитним договором та підтверджуються розрахунком заборгованості, підписаним клієнтом станом на дату відступлення прав вимоги. Сума заборгованості за кредитним договором станом на дату укладання цього договору становить 1 473 419,16 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 700 000,00 грн, заборгованість за несплаченими відсотками - 639 764,70 грн, пеня на заборгованість за тілом кредиту 85 227,04 грн, пеня на заборгованість за відсотками - 48 427,42 грн.

Відповідно до п. 2.1 договору фактор зобов'язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов'язується відступити факторові право вимоги за кредитним договором в обсязі і на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги.

Згідно з меморіальним ордером № 3 від 17.06.2013 р. ПАТ «Неос Банк» передав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму фінансування в розмірі 400 000,00 грн.

Таким чином, 17.06.2013 р. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало, а ПАТ «Неос Банк» набуло права вимоги за кредитним догвором № 010/02-2/367 від 26.06.2007 р.

08.07.2009 р. Господарським судом Запорізької області за заявою ВАТ «Запоріжжяобленерго» було порушено провадження у справі № 26/48/09 про банкрутство ЗДП «Радіоприлад».

В газеті «Голос України» № 172 (4672) від 15 вересня 2009 року надруковано оголошення про порушення відповідної справи про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у редакції Закону, чинній до 19.01.2013 р., яка застосовується до спірних правовідносин, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 12 зазначеного Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Таким чином наведена норма Закону встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про стягнення чи непоширення мораторію на ненараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржникові, стосовно якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи зі змісту Закону, боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанова Верховного Суду України від 18.12.2012 р. у справі № 5/34-09 , у справі 29/5005/16170/2011 від 12.03.2013 р. та у справі № 28/5005/3240/2012 від 01.10.2013 р.

16.10.2009 р. на адресу позивача від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшла заява за № 3242 про визнання кредитором у справі про банкрутство боржника.

17.08.2010 р. було затверджено реєстр кредиторів ЗДП «Радіоприлад» та визнано вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 902 847,90 грн з них: 884 333,18 грн основного боргу, 4-та черга.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.08.2010 р. було затверджено реєстр кредиторів ЗДП «Радіоприлад» та зазначено, що вимоги інших кредиторів вважаються погашеними.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для її подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Згідно зі ст. 23 вказаного Закону з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу та припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута.

Отже, у період судової процедури розпорядження майном боржника - з дати порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і до дати винесення судом постанови про визнання боржника банкрутом боржник здійснює звичайну господарську діяльність, укладає договори, вчиняє правочини, набуває цивільних прав і обов'язків, в т.ч. споживає фінансові послуги, користується отриманими кредитами та має сплачувати вартість отримуваних ним фінансових послуг, зокрема, сплачувати проценти за користування раніше отриманими кредитними коштами. За цей період відсотки за користування кредитом нараховуються в повному обсязі, без будь-яких виключень, і їх нарахування припиняється лише з моменту визнання боржника банкрутом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 15.03.2016 р. у справі № 918/2067/14.

Розмір прав вимоги за кредитним договором № 010/02-2/367 від 26.06.2007 р., що відступлені за договором факторингу, був визначений станом на дату відступлення прав вимоги (17.06.2013 р.) у сумі 639 764,70 грн, а саме:

- 184 333,18 грн відсотки, нараховані станом на 28.09.2009 р. та визнані судом у справі № 26/48/09 про банкрутство ЗДП «Радіоприлад» як конкурсні вимоги відповідача-1 у справі про банкрутство позивача;

- 455 431,52 грн відсотки, нараховані за період з 28.09.2009 р. і до дати відступлення прав вимоги за кредитним договором, тобто до 17.06.2013 р., які є поточними вимогами відповідача-1 у справі про банкрутство позивача.

Таким чином сума відсотків за користування кредитом за кредитним договором в розмірі 455 431,52 грн, нарахованих за період з 28.09.2009 р. і до 17.06.2013 р., які на момент відступлення прав вимоги були поточними вимогами відповідача-1 у справі про банкрутство позивача, була відступлена відповідачем-1 на користь відповідача-2 за договором факторингу від 17.06.2013 р. правомірно як існуючі і дійсні права вимоги до позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий господарський суд задовольнив повністю позовні вимоги та визнав недійсним договір факторингу від 17.06.2013 р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Неос Банк».

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як передбачено ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У відповідності до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5 вказаної вище постанови правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

За загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави визнавати договір факторингу від 17.06.2013 р. недійсним повністю, оскільки визнання неправомірності відступлення грошових вимог за пенею у зазначеному розмірі не призводить до недійсності інших частин правочину - відступлення прав вимоги на основну заборгованість по кредиту та прав вимоги на нараховані відсотки.

З огляду на вищезазначене, Київський апеляційний господарський суд вважає, що договір факторингу від 17.06.2013 р. підлягає визнанню недійсним лише в частині відступлення права Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» вимагати від Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» сплати пені на заборгованість за тілом кредиту в сумі 85 227,04 грн та 37 111,88 грн пені на заборгованість за відсотками, нарахованої за період після порушення провадження у справі № 26/48/09 про банкрутство Запорізького державного підприємства «Радіоприлад». В іншій частині зазначений договір відповідає вимогам чинного законодавства.

Така ж правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.04.2016 р. у справі № 910/20796/15.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини справи, а тому рішення суду першої інстанції від 13.05.2016 р. у справі № 910/2433/16 підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд позовної заяви та апеляційні скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» задовольнити частково.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2016 р. у справі № 910/2433/15 скасувати частково та прийняти нове рішення.

4. Викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір факторингу від 17.06.2013 р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Неос Банк», який є правонаступником Публічного акціонерним товариством «Банк Кіпру», в частині відступлення права Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» вимагати від Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» сплати пені на заборгованість за тілом кредиту в сумі 85 227,04 грн та 37 111,88 грн пені на заборгованість за відсотками, нарахованої за період після порушення провадження у справі № 26/48/09 про банкрутство Запорізького державного підприємства «Радіоприлад».

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, ) на користь Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (69600, м. Запоріжжя, пр-т. Леніна, 3, ) 459(чотириста п'ятдеся дев'ять),33 грн судового збору за подання позовної заяви.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) на користь Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (69600, м. Запоріжжя, пр-т. Леніна, 3, ) 459(чотириста п'ятдеся дев'ять),33 грн судового збору за подання позовної заяви».

5. Стягнути з Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (69600, м. Запоріжжя, пр-т. Леніна, 3, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, ) 757(сімсот п'ятдесят сім),90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Стягнути з Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (69600, м. Запоріжжя, пр-т. Леніна, 3, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) 757(сімсот п'ятдесят сім),90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Доручити Господарському суду м. Києва видати накази на виконання даної постанови суду.

8. Матеріали справи № 910/2433/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

9. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран