ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.08.16р. Справа № 904/5079/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротранс ЛТД", м. Дніпро

до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів", м. Дніпро

про стягнення 5 963,66 грн.

Суддя Колісник І.І.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 21-08/874 від 30.12.2015 року, представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпротранс ЛТД" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" заборгованості на загальну суму 5 963,66 грн., з яких:

3800,00 грн. - основний борг;

162,00 грн. - 3% річних;

2001,66 грн. - інфляційні втрати.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов'язань за договором-заявкою на разове перевезення № 1655 від 17.11.2014 року щодо своєчасної та повної оплати за послуги з перевезення продуктів харчування за узгодженим маршрутом на загальну суму 3 800,00 грн. за наступними товарно-транспортними накладними:

- № 2404997 від 18.11.2014 року;

- № 2404998 від 18.11.2014 року.

Заборгованість з оплати наданих послуг стала підставою для нарахування заявлених до стягнення 3% річних у сумі 162,00 грн. за період з 24.11.2014 року до 26.04.2016 року та інфляційних втрат у сумі 2001,66 грн. за період з 01.12.2014 року до 31.03.2016 року.

У якості правових підстав позову позивач посилається, окрім іншого, на статтю 909 Цивільного кодексу України, що регулює правовідносини сторін з перевезення вантажу.

У судовому засіданні 11.07.2016 року представник позивача надав пояснення та підтримав позовні вимоги.

У письмовому відзиві відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що позивачем не були надані йому документи на підтвердження надання послуг з перевезення саме ним.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що згідно з пунктом 6 договору дата та час навантаження - 18.11.2014 року. Отже, з наступного дня - 19.11.2014 року починає свій перебіг передбачений цим договором п'ятиденний строк оплати вартості перевезення, який завершився 25.11.2014 року.

З посиланням на частину п'яту статті 315 Господарського кодексу України та статтю 168 Статуту автомобільного транспорту УРСР відповідач стверджує про те, що позивач, звертаючись з позовом до суду 16.06.2016 року, пропустив шестимісячний строк позовної давності, який на його думку закінчився 25.05.2015 року.

З огляду на викладене та відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України відповідач заявляє про застосування строку позовної давності та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Разом із відзивом на позов відповідач подав до суду також окрему заяву № 21-08/422 від 06.07.2016 року про застосування до позовних вимог строку позовної давності з підстав, аналогічних тим, які зазначені у відзиві на позов.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти позову з підстав, зазначених у відзиві на позов, а також пояснив, що договір-заявка за разове перевезення № 1655 від 17.11.2014 року складалася скоріш за все відповідачем, як замовником послуги.

Провадження у справі було порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2016 року з призначенням її до розгляду на 11.07.2016 року, після чого розгляд справи відкладався на 15.08.20216 року та 25.08.2016 року у межах продовженого до 31.08.2016 року за клопотанням відповідача строку розгляду спору згідно з ухвалою господарського суду від 15.08.2016 року.

У судові засідання 15.08.2016 року, 25.08.2016 року представник позивача не з'явився, витребуваних судом доказів не надав. У поданій заяві, що надійшла до суду 22.08.2016 року електронним засобом зв'язку, позивач просить розглядати справу без його представника та за наявними у справі документами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

17.11.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпротранс ЛТД" (далі - Позивач, Перевізник) та Приватним акціонерним товариством "Дніпропетровський комбінат харчових концентратів" (далі - Відповідач, Замовник) укладено договір-заявку на разове перевезення № 1655 (далі - Договір).

Згідно з пунктом 3 договору маршрут перевезення: Дніпропетровськ - Одеса.

Найменування вантажу: продукти харчування, об'єм причепу 76 м3 (пункт 4 договору).

Відповідно до пункту 5 договору адреса навантаження: м. Дніпропетровськ, вул. Молодогвардійська, 1 (кінець вулиці).

Дата і час навантаження: 18.11.2014 року. Дата розвантаження: 19.11.2014 року. Адреса розвантаження - згідно з ТТН (пункти 6 - 8 договору).

Порядок та форми оплати 3 800 грн. з ПДВ за безготівковим розрахунком (пункт 9 договору).

Марка автомобіля: МАН, водій ОСОБА_2. Номер автомобіля НОМЕР_1, номер причепу АХ 9109 ХТ (пункти 10, 11 договору).

За умовами договору перевізник зобов'язався надати для перевезення транспортний засіб у технічно справному стані, що відповідає необхідним вимогам перевезення продуктів харчування і має всі необхідні документи встановленого зразка для здійснення міжміських перевезень.

Перевізник надає місце і автомобіль для експедитора, без затримки інформує замовника про вимушені затримки транспортного засобу в дорозі, що перешкоджають своєчасній доставці вантажу.

Замовник зобов'язаний виконати завантаження транспортного засобу і надати перевізнику належним чином оформлені документи на вантаж. Оплата вартості фрахту здійснюється замовником по завершенню завантаження протягом 5 (п'яти) банківських днів (пункт 12 договору).

Пунктом 15 договору сторони визнали дійсною факсимільну форму договору та узгодили список документів, необхідних для надання перевізником замовнику, а саме: рахунок, акт виконаних робіт, ТТН, податкова накладна або свідоцтво платника єдиного податку.

На виконання умов договору позивачем були надані послуги з перевезення на підтвердження чого останній долучив до позову копії товарно-транспортних накладних від 18.11.2014 року №№ 2404997, 2404998 (а.с. 11-12 том 1).

Строк оплати послуг з перевезення, що передбачений пунктом 12 договору, - протягом п'яти банківських днів по завершенню навантаження, тобто з 19.11.2014 року по 25.11.2014 року включно, приймаючи до уваги факт навантаження, що мав місце 18.11.2014 року.

З метою отримання оплати за надані послуги позивач направив 20.10.2015 року відповідачеві претензію № 19/10 від 19.10.2015 року з дублікатами документів, яка була отримана відповідачем 22.10.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 13, 14, 20).

Відповідач зобов'язання з оплати не виконав, що і є причиною виникнення спору.

Згідно з частинами першою, другою статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За частиною третьою цієї статті укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За змістом пункту 11.4 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (із змін. і доп.), затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568), товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина перша статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

За статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За частиною першою статті 530 цього Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи умови договору, строк оплати наданих послуг є таким, що настав.

Доказів сплати позивачеві 3800,00 грн. за надані послуги за договором відповідач суду не надав. Фактичне отримання послуг за договором не оспорює.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

За змістом пункту 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Заявлені позивачем до стягнення 3% річних у загальній сумі 162,00 грн. розраховані за загальний період з 24.11.2014 року по 26.04.2016 року.

Приймаючи до уваги право нарахування позивачем 3% річних з 26.11.2014 року, фактична сума 3% річних із вказаної дати по 26.04.2016 року за наслідком перерахунку складає 161,69 грн.

Заявлені позивачем до стягнення з відповідача інфляційні втрати у загальній сумі 2001,66 грн. розраховані за загальний період з грудня 2014 року по березень 2016 року.

Перевіркою здійсненого розрахунку встановлено, що фактично інфляційні втрати із заборгованості у сумі 3800,00 грн. з урахуванням сукупного індексу інфляції у розмірі 149,8% за вказаний період будуть складати 1892,40 грн.

Утім, основний борг у сумі 3800,00 грн., 3% річних у сумі 161,69 грн. та інфляційні втрати у сумі 1892,40 грн. стягненню з відповідача не підлягають, оскільки позов підлягає залишенню без розгляду з огляду на наступне.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує передбачені статтею 54 Господарського процесуального кодексу України зміст позовних вимог, обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, докази, надані позивачем на підтвердження позову, а також законодавство, на підставі якого подано позов.

За змістом пункту 2 частини першої статті 83 цього Кодексу господарський суд не має права виходити за межі позовних вимог, якщо тільки це не обумовлюється необхідністю захисту прав і законних інтересів позивача і про це є клопотання заінтересованої сторони.

У справі що розглядається позивач такого клопотання не заявляв, підстави позову не змінював.

Разом з тим, згідно з пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 (із змін. і доп.) "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Отже, господарський суд при вирішення спору у цій справі має встановити дійсну правову природу господарських відносин сторін, яка з урахуванням обставин у справі не є однозначною, а тому потребує юридичного аналізу на предмет відповідності відносинам, характерним не лише для договору перевезення вантажу, а й для договору транспортного експедирування.

За частинами першою, другою статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Аналогічною за змістом є й стаття 929 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 9 цього Закону підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

На підтвердження надання відповідачеві послуг за договором-заявкою, проект якого складався не ним, а замовником-відповідачем, позивач надав суду:

- копію рахунку на оплату № 2351 від 19.11.2014 року, виставленого ним відповідачеві, на загальну суму 3800,00 грн., з яких: 3700,00 грн. - транспортні послуги в межах України (Дніпропетровськ - Одеса, МАН АХ5484ЕА, АХ9109ХТ, ОСОБА_2); 100,00 грн. - експедиційні послуги) (а.с. 34 том 1);

- копію податкової накладної № 96 від 19.11.2014 року, видану відповідачеві на суму 3800,00 грн., з яких: 3700,00 грн. з ПДВ - транспортні послуги в межах України (Дніпропетровськ - Одеса, МАН АХ5484ЕА, АХ9109ХТ, ОСОБА_2); 100,00 грн. з ПДВ - експедиційні послуги) (а.с. 35 том 1);

- копію складеного і підписаного зі свого боку акту надання послуг відповідачеві №2351 від 19.11.2014 року на загальну суму 3800,00 грн., з яких: 3700,00 грн. - транспортні послуги в межах України (Дніпропетровськ - Одеса, МАН АХ5484ЕА, АХ9109ХТ, ОСОБА_2); 100,00 грн. - експедиційні послуги) (а.с. 36 том 1).

Вказані документи в копіях також надсилалися позивачем на адресу позивача разом із претензією № 19/10 від 19.10.2015 року (а.с. 13, 14 том 1).

При цьому важливо і те, що й сам відповідач надав суду отриману від позивача у процесі з'ясування ним обставин щодо фактичного перевізника копію акту про надання послуг № ПД0000130 від 19.11.2014 року, підписаного між ТОВ "Дніпротранс Лтд" як замовником і ТОВ "Прайм ОСОБА_3" як виконавцем, згідно з яким за укладеним між ними договором № 31/10/2014 від 31.10.2014 року були надані транспортні послуги на суму 3700,00 грн. за маршрутом: м. Дніпропетровськ - м. Одеса (а.с. 30 том 1).

Приймаючи до уваги викладене, ухвалами господарського суду від 11.07.2016 року та 15.08.2016 року позивача було зобов'язано надати суду: копії статуту та довідки з ЄДРПОУ (для встановлення передбачених статутом та зареєстрованих профілюючих видів економічної діяльності - КВЕД); докази на підтвердження залучення до перевезення вантажу за спірною заявкою третьої особи - перевізника (копію договору № 31/10/2014 від 31.10.2014 року, укладеного з ТОВ "Прайм ОСОБА_3"; оригінал акту надання послуг №ПД0000130 від 19.11.2014 року, підписаного між ТОВ "Дніпротранс Лтд" як замовником і ТОВ "Прайм ОСОБА_3" як виконавцем; копії рахунків та платіжних документів на підтвердження оплати послуг за договором № 31/10/2014 від 31.10.2014 року тощо).

Позивач витребуваних судом документів не надав. У судовому засіданні 11.07.2016 року представник позивача не виключав можливості залучення третьої особи до виконання укладеного з відповідачем договору.

Разом з тим наявних у справі доказів для категоричного твердження про це недостатньо.

Відсутність витребуваних судом документів не дає можливості визначитися у правовій природі господарських взаємовідносин сторін, а відтак позбавляє можливості визначитися і в обгрунтованості не лише позовних вимог з урахуванням вказаних підстав позову, а й заперечень відповідача, оскільки застосування передбаченого статтею 315 Господарського кодексу України шестимісячного строку позовної давності допустиме тільки за наявності встановленого факту порушеного права позивача за укладеним між сторонами саме договором перевезення, а не транспортного експедирування.

Зазначені обставини є підставою для залишення позову без розгляду.

Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору.

Згідно з пунктом 4.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 (із змін. і доп.) "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 Господарського процесуального кодексу України) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливе лише за наявності таких умов:

- додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання;

- витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті;

- позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 Господарського процесуального кодексу України) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в судове засідання господарського суду без поважних причин.

За змістом частини четвертої пункту 3.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи, залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріали справи свідчать про невиконання позивачем вимог суду щодо надання доказів без поважних причин, без яких вирішення спору неможливе.

Отже, позовна заява підлягає залишенню без розгляду у зв'язку з неподанням позивачем без поважних причин витребуваних судом документів, необхідних для вирішення спору.

Після усунення обставин, що зумовили залишення позову без розгляду, позивач має право знову звернутися з ним до господарського суду в загальному порядку, визначивши при цьому предмет та підстави позовних вимог.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у звязку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

За таких обставин сплачений позивачем судовий збір у сумі 1378,00 грн. поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 32-33, 43, п. 5 ч. 1 ст. 81, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Залишити позов без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття 25.08.2015 року та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом п'яти днів з дня, наступного за днем її прийняття.

Суддя ОСОБА_4