РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа № 918/524/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Василишин А.Р.

при секретарі Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ім.Шевченка" на рішення господарського суду Рівненської області від 12.07.16 р. у справі № 918/524/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО"

до Фермерського господарства "Ім.Шевченка"

про стягнення 185 169, 53 грн.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 12.07.2016 р. у справі №918/524/16 (суддя Гудзенко Я.О.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО" до Фермерського господарства "Ім. Шевченка" про стягнення 185 169, 53 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Фермерського господарства "Ім. Шевченка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО" 184 000 грн. 00 коп. основного боргу, 504 грн. 11 коп. - 25% відсотків річних, 663 грн. 61 коп. пені та 2 777 грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору. В решті в позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Рівненської області від 12.07.2016 р. у справі №918/524/16 відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 12.07.2016 р. по справі №918/524/16 про стягнення заборгованості у розмірі 184 000 грн. 00 коп. основного боргу, 504 грн. 11 коп. - 25% відсотків річних, 663 грн. 61 коп. пені та 2 777 грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору та прийняти нове рішення яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО" до Фермерського господарства "Ім. Шевченка" про стягнення заборгованості у розмірі 184 000 грн. 00 коп. основного боргу, 504 грн. 11 коп. - 25% відсотків річних, 663 грн. 61 коп. пені та 2 777 грн. 50 коп. витрат зі сплати судового збору відмовити.

В апеляційній скарзі Фермерське господарство "Ім. Шевченка" посилається на ту обставину, що господарський суд Рівненської області порушив норми матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення. Крім того, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що в абзаці 4 рішення вказується, що відповідач про місце і час був повідомлений належним чином, проте ухвалу про порушення провадження по справі ФГ «Ім. Шевченка» було отримано 12.07.2016 року, що підтверджується долученими до апеляційної скарги доказами: конвертом з штрихкодом листа 683, вручено адресату особисто 12.07.216 року о 20:41 інформація взята з офіційного сайту Укрпошти http:// services.ukrposhta. ua/ bardcodesingle (витяг долучається до матеріалів справи).

Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції"), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадянських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Відкритий характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Також, судом першої інстанції не було враховано, що згідно п. п. 14.1.257. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Пунктом 4.2 договорів, що долучені до матеріалів позовної заяви передбачено, що Позичальник сплачує на користь Позикодавця за кожен день прострочення повернення позики.

Тобто умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування позикою, що суперечить поняттю поворотна фінансова допомога.

Крім того, на думку скаржника для укладення у 2015 році договорів позивач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію, однак її у позивача не має.

З даного випливає, що сторони мали на меті укласти не договір поворотної фінансової допомоги, укладення якого суперечить вимогам наведених вище норм законодавства України, а договір про надання безповоротної фінансової допомоги, оскільки дана допомога не підлягає поверненню та відповідно відсотки за її користування не стягуються.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 р. апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ім.Шевченка" прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

16.08.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО" надало Рівненському апеляційному господарському суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ім. Шевченка" залишити без задоволення, рішення господарського суду Рівненської області від 12.07.2016 р. без змін.

16.08.2016 р. на адресу апеляційного суду від представника Фермерського господарства "Ім. Шевченка" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, розглянувши в судовому засіданні колегія суддів задовольнила клопотання представника Фермерського господарства "Ім. Шевченка", та відклали розгляд апеляційної скарги на 30.08.2016 р.

29.08.2016 р. до Рівненського апеляційного господарського суду від Фермерського господарства "Ім. Шевченка" повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання Фермерського господарства "Ім. Шевченка" про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у цьому судовому засіданні.

Враховуючи викладене, Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє відповідачу в клопотанні про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 12.07.16 р. у справі №918/524/16 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" (Позикодавець) та Фермерським господарством "Ім. Шевченка" (Позичальник) було укладено договір № 01-П/06/2015 про надання поворотної позики (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого Позикодавець зобов'язується надати позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов'язується повернути позику у визначений договором строк.

Згідно із п. 2.1 договору поворотна фінансова допомога надається в розмірі 200 000, 00 грн.

Відповідно до п. 3.1 договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 30.06.2016 року. Повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування на поточний рахунок Позикодавця.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять пять відсотків річних за кожен день такого прострочення.

Згідно п. 8.1. договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами їх зобовязань за договором. Договір може бути розірвано за домовленістю сторін.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Як свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" (позивач) надало Фермерському господарству "Ім. Шевченка" (відповідачу) поворотну фінансову допомогу на загальну суму 200 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4311.

Відповідач фінансову допомогу в повному обсязі не повернув, частково сплативши позивачу 16 000 грн., що підтверджується випискою банку за 01.07.2015 року, хоча строк повернення позики за договором настав 30.06.2016 р.

Оскільки відповідач фінансову допомогу в повному обсязі не повернув, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Фермерського господарства "Ім. Шевченка" про стягнення 185 169, 53 грн. заборгованості, з яких: 184 000, 00 грн. отриманої позики, пеня в розмірі 665, 42 грн. та 25% річних від суми основного боргу в розмірі 504, 11 грн.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

З умов укладеного сторонами договору від 30.06.2015 р. №01-П/06/2015 вбачається, що договір за своєю правовою природою є договором позики, а тому права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 71 ЦК України.

Приписами ст. 1046 ЦК України унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, строк виконання зобов'язань з повернення фінансової допомоги за договором настав 30.06.2016 р., проте жодних доказів щодо повернення відповідачем позивачеві суми позики в повному обсязі сторонами надано не було.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

За вказаних вище обставин, оскільки факт невиконання зобов'язань за договором належним чином доведений та відповідачем не спростований, суд дійшов висновку дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 184 000, 00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене з боку відповідача порушення у його зобов'язанні за договором, позивач заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача також 665, 42 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 25% річних від суми основного боргу сумою 504, 11 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У п. 4.2 договору сторони погодили, що за несвоєчасне повернення позики Позичальник зобов'язаний сплатити Позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 25% річних за кожен день прострочення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, колегією суддів встановлено, що нараховані Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО" 25% річних в сумі 504,11 грн. відповідають умовам договору (п.4.2.), а також вимогам чинного законодавства, та є арифметично вірними.

Перевіривши подані позивачем розрахунки: пені в сумі 665,42 грн., колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивачем в розрахунку пені невірно визначено дату прострочення виконання зобов'язання з повернення позики, відповідно до умов договору. Відтак, розрахунок пені проведено арифметично неправильно, у зв'язку з чим вимога позову в цій частині підлягає частковому задоволенню в сумі 663, 61 грн., а в сумі 1,81 грн. необхідно відмовити.

Доводи скаржника про неналежне повідомлення відповідача про час та дату розгляду позовної заяви спростовуються наступним.

У п. 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» надано розяснення, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб підприємців»). Порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 № 1556/5 (з подальшими змінами).

Пунктом 3.9.1 Постанови визначено, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки всю судову кореспонденцію було направлено за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, і не повернуто підприємством зв'язку, а з поштового повідомлення (а.с.15) вбачається, що кореспонденцію отримано, судова колегія вважає, що адресат несе персональну відповідальність за отримання поштової кореспонденції за адресою свого місцезнаходження.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, а тому усі доводи про необізнаність з судовим процесом судом не приймаються.

Стосовно доводів скаржника, що умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування позикою, що суперечить поняттю поворотна фінансова допомога, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Апелянт стверджує, що умови договору позики, укладеного сторонами 30.06.15р., зокрема п.п.3.1,3.2,4.2,4.4 є нікчемними, оскільки не відповідають положенням законодавства про регулювання фінансових послуг, а саме положенням Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», Податковому кодексу України.

Такі посилання не приймаються до уваги, оскільки відповідно до статті 2 зазначеного Закону, сфера його дії поширюється на відносини, які виникають між учасниками ринку фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Натомість, відносини між сторонами не можуть бути кваліфіковані як відносини учасників ринку фінансових послуг, оскільки позивач, як вбачається з матеріалів справи, не здійснює зазначеної діяльності.

Нарахування відсотків за користування позикою умовами договору не передбачено, лише встановлена відповідальність за несвоєчасне повернення позики. Відповідно до п.4.2. Договору про надання поворотної позики №01-П/06/2015 у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять п'ять відсотків річних за кожен день такого прострочення. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачена нормами чинного законодавства України, а саме: ст. 230 ГПК України, ч.6 ст.231 ГК України, ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, доводи відповідача щодо необхідності отримання позивачем відповідної ліцензії для надання поворотної позики є безпідставними, оскільки відповідно до п. 2.2. Договору поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не була передбачена умовами договору.

Зазначене цілком відповідає положенням п.п.14.1.257 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого поворотна фінансова допомога сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обовязковою до повернення.

Відтак з урахуванням вище викладеного, доводи апеляційної скарги Фермерського господарства "Ім. Шевченка" суд апеляційної інстанції не вважає переконливими та відхиляє.

Як розяснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ім. Шевченка" на рішення господарського суду Рівненської області від 12.07.16 р. у справі № 918/524/16 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Справу №918/524/16 повернути до господарського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.