РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2016Справа №910/12883/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»
доМіністерства оборони України
Третя особа,Яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України
проСтягнення 2 599 920, 00 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Музика М.В.- представник за довіреністю; Байко Р.П. - представник за довіреністю;
від відповідача:Ніколова В.М. - представник за довіреністю
від третьої особи:не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСО» (далі - позивач, ТОВ «ІСО») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про стягнення 2 599 920, 00 грн. заборгованості за договором від 07.10.2015 року № 286/3/15/544 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач, в порушення умов договору поставки від 07.10.2015 року № 286/3/15/544 не виконав обов'язок щодо приймання виготовленого товару в кількості 4 000 спальних мішків вартістю 2 599 920, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.201 р. порушено провадження у справі № 910/12883/16 та призначено її до розгляду на 19.08.2016 р.

У судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог.19.08.2016 року через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва на виконання вимог Ухвали від 15.07.2016 року надав копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, посилаючись на викладені у відзиві обставини, а саме посилаючись на те, що сума позовних вимог заявлених за договором в органах Державної казначейської служби України як бюджетне зобовязання не було зареєстровано на 2016 рік та не взято на облік.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у судове засідання не з'явився.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, а тому відмовив у задоволенні вказаного клопотання представника відповідача

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.08.2016 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2015 року між Міністерством оборони України (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСО» (далі - постачальник) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету) № 286/3/15/544 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується у 2015 році поставити замовнику вироби текстильні готові, інші (Лот 3. Спальний мішок) (далі товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки, вказані у договорі.

Номенклатура товару передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки виконання договору, визначаються Специфікацією наведеною у договорі. Постачальник самостійно закуповує сировину, матеріали та комплектуючі вироби, які встановленим порядком погоджуються замовником (п. 1.2. договору).

Пунктом 1.3. договору передбачено, що замовник має право зменшувати обсяг закупівлі товару, залежно від реального фінансування видатків замовника.

Відповідно до п. 3.1., 3.2. договору, ціна договору становить 9 749 70, 00 грн. у тому числі ПДВ 1 624 950, 00 грн. Ціна за договором коригується у порядку визначеному частиною 5 статті 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику налеєним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером остачальника (якщо посада головного бухгалтеране передбачається штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі) (п. 4.1 договору).

Розділом V договору передбачено, що товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами. Строки поставки товару визначені у специфікації договору.

Відповідно до п. 10.1. договору, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.03.2016 року включно, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (в редакції Додаткової угоди № 2 до договору від 28.12.2015 року).

У специфікації визначено:

строки поставки - до 20.12.2015 включно;

- загальна кількість, яку необхідно постачати - 15 000 шт.;

- ціна за одиницю - 541, 65 грн.;

- ціна товару з урахуванням марк., тари, вант. робіт у місцях завантаження та трансп. витрат (без ПДВ) 8 124 750, 00 грн.

Як вбачається із позовної заяви, на виконання умов договору ТОВ "ІСО" поставив відповідачу 11 000 спальних мішків.

У зв'язку з невиконанням Міністерством оборони України обов'язку щодо приймання виготовленого товару в кількості 4 000 спальних мішків вартістю 2 599 920, 00 грн. ТОВ "ІСО" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року у справі № 910/6956/16 на Міністерство оборони України покладено обов'язок виконати зобов'язання за договором від 30.10.2015 № 289/3/15/544 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" і забезпечити проведення приймального контролю (якості) товару та подальше приймання від Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, буд. 139, офіс 345 ідентифікаційний код 35920687) виготовленого товару - мішка спального в кількості 4 000 (чотири тисячі) штук вартістю 2 599 920 (два мільйони п'ятсот дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять) грн. 00 коп.

Міністерством оборони України було прийнято товар - мішок спальний в кількості 4 000 шт. вартістю 2 599 920, 00 грн., але надані Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" документи на оплату було повернуто без реалізації у зв'язку із закінченням бюджетного року.

Дослідивши та оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір №286/3/15/544 від 30.10.2015 є договором поставки.

Незалежно від того, що у ЦК України договору поставки присвячено лише одна стаття (ст. 712), до нього застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 655-697 ЦК України, коли інше не встановлено договором, законом або витікає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Господарський кодекс України чітко вказує, що сторонами договору постачання можуть бути лише суб'єкти господарювання в розумінні статті 55 ГК України. Таким чином, законодавець визначив відповідно до вимог частини 6 статті 265 ГК України чим різниться договір поставки від договору купівлі-продажу. Сторони судового процесу є суб'єктами господарювання відповідно до вказаних вимог.

Так, згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках.

Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

За вимогами ГК України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціні. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 ЦК України та ст.ст. 180, 181, 265 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Згідно вимог п. 5.3 договору поставки, Актом приймального контролю якості № 6 від 07.06.2016 року підтверджується поставка позивачем товару у кількості 4 000 спальних мішків (належним чином завірена копія акту є у матеріалах справи).

Оскільки, як вбачається із Специфікації до договору, ціна за одиницю товару без ПДВ складає 541, 65 грн., тоді ціна за 4 000 шт. становить - 2 166 600, 00 грн. з урахуванням ПДВ (у розмірі 433 320, 00 грн.) загальна вартість складає - 2 599 920, 00 грн.

Таким чином, факт передачі товару позивачем та його прийняття відповідачем визнається судом доведеним.

У строки, визначені п. 4.1. Договору постачальником на адресу замовника було направлено рахунок - фактуру № 29 від 07.06.2016 на оплату товару на загальну суму 2 599 920, 00 грн.

Проте відповідач не розрахувався за поставлену продукцію, що підтверджується матеріалами справи, зокрема листом від 14.06.2016 року № 286/6/4533, відповідно до якого надані постачальником документи було повернуто без реалізації у зв'язку із закінченням бюджетного року.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи доведено, що відповідачем не виконано зобов'язання за договором в частині своєчасної оплати за отриману продукцію в повному обсязі.

Факт наявності боргу у відповідача за договором № 286/3/15/544 від 30.10.2015 у розмірі 2 599 920, 00 грн. позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, і тому ця сума має бути стягнута з відповідача.

Виходячи з вищенаведених норм закону, відповідачем належним чином протягом розгляду справи не було надано належних доказів по справі на спростування позовних вимог в частині стягнення 2 599 920 , 00 грн.

Заперечення відповідача щодо невиконання своїх зобов'язань в зв'язку з діями третіх осіб - Державної казначейської служби України, не приймаються судом до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору.

Згідно з ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Між позивачем та відповідачем було укладено господарський договір, який породив господарські зобов'язання які є обов'язковими для виконання двома сторонами.

Вказані зобов'язання повинні бути виконані відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України відповідно до якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Факт виникнення зобов'язань за договором відповідач не оспорює, а лише заявляє про те, що він не може виконати свої зобов'язання в зв'язку з тим, що сума, яку заявлено до стягнення у органах Державної казначейської служби України не було зареєстровано на 2016 рік та не взято на облік.

Відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. № 15/5027/715/2011).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р.

Таким чином, пояснення відповідача щодо відсутності коштів бюджетного фінансування не приймаються судом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» задовольнити.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, 139, офіс 345; ) заборгованість у розмірі 2 599 920, 00 грн. та судовий збір у розмірі 38 998, 80 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 25.08.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко