ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" серпня 2016 р.Справа № 916/3932/15

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 на підставі довіреності № 2966 від 25.12.2016р.;

Від відповідача: ОСОБА_2 на підставі довіреності №03-16/50 від 10.11.2015р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України до відповідача Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт про стягнення 6 283 654,59 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 21.09.2015р. Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт про стягнення 6 283 654,59 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.09.2015р. порушено провадження по справі № 916/3932/15 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

07.10.2015р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні 15.10.2015р. представники сторін надали клопотання (вх. ГСОО.№2-5616/15), згідно якого, у звязку з розглядом господарським судом Одеської області справи №916/871/14 за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту); до відповідача: Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 інфраструктури України про стягнення 3 352 452,37 грн., просили суд зупинити провадження по справі в порядку ч. 1 ст. 79 ГПК України до розгляду господарським судом Одеської області повязаної справи №916/871/14 по суті.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.10.2015р. було зупинено провадження у справі №916/3932/15 до вирішення повязаної з нею справи №916/871/14 за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) до відповідача Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 інфраструктури України про стягнення 3 352 452,37 грн. та зобовязати сторони надати до суду письмове повідомлення про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі №916/3932/15.

13.06.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області надійшла заява про поновлення провадження у справі у звязку із набранням законної сили постанови Одеського апеляційного господарського суду від 26.05.2016р. по справі №916/871/14.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.06.2016р. було поновлено провадження у справі №916/3932/15 з призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 01.08.2016р. представник відповідача надав до суду клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.08.2016р. клопотання Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт про продовження строку розгляду справи на 15 днів було задоволено та продовжено строк вирішення спору по справі № 916/3932/15 на 15 днів.

22.08.2016р. в судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Відповідно до Закону України "Про морські порти України", розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу ОСОБА_3 інфраструктури від 19.03.2013 р. № 163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів, та утворено, внаслідок виділу, державне підприємство "Адміністрація морських портів України".

Пунктом 3 наказу ОСОБА_3 інфраструктури від 19.03.2013 р. № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів.

Відповідно до розподільчого балансу та складених на його основі актів приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань від ДП „ІЗМ МТП до ДП „Адміністрація морських портів України від 13.06.2013 р., в господарське відання ДП „АМПУ були передані, в тому числі, причали Ізмаїльського морського порту.

З метою недопущення зупинки роботи порту, 15.07.2013 р. між ДП „Ізмаїльський морський торговельний порт та ДП „Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України був укладений договір № 08-П/90/1-Р про встановлення сервітуту. Так, позивач вказує, що вказаний договір, в тому числі й додатки до нього, без будь-яких зауважень підписано вповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 1.1 договору його предметом є встановлення права ДП „ІЗМ МТП як сервітуарія на безстрокове, оплатне користування обєктом сервітуту. В п. 2.1 договору сторони погодились, що обсяг сервітутних прав полягає у використанні обєкту сервітуту або його частини у власній господарській діяльності сервітуарія (ДП „ІЗМ МТП).

Додатком № 1 до договору встановлено перелік обєктів сервітуту, якими стали причали Ізмаїльського морського порту №№ 3-8, 12-14, 16-26 та причал флоту портового.

Додатком № 2 до договору визначено та погоджено сторонами розрахунок плати за сервітут на червень-грудень 2013 р.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що сервітуарій (ДП „ІЗМ МТП) здійснює оплату рахунків сервітутонадавача (Адміністрація) шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок сервітутонадавача протягом 10 робочих днів з дати отримання виставленого сервітутонадавачем рахунку.

Пунктом 3.4.2 договору встановлено обовязок ДП „ІЗМ МТП своєчасно сплачувати ставку сервітуту в порядку та розмірі, що передбачені договором.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що за порушення строків здійснення оплати за сервітут, передбачених цим договором, сервітутонадавач має право розрахувати та стягнути з сервітуарія пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення строків здійснення оплати, за кожен день прострочення здійснення оплати.

Пунктом 7.1 договору визначено, що він набирає чинності з дня його підписання та скріплення печатками уповноваженими особами обох сторін і діє до 31.12.2013 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобовязань за ним.

Сторони домовились, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору розповсюджуються на їх взаємовідносини, які виникли між ними до його укладення, а саме з 13.06.2013 року. Однак, закінчення терміну дії цього договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.

Наразі позивач зазначає, що відповідно до умов договору Адміністрацією були виставлені та направлені відповідачу рахунки на загальну суму 6 868 198,08 грн., зокрема:

№ 10/01 від 28.02.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 13/01 від 30.04.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 14/01 від 30.05.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 09/01 К від 23.06.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 11/01 К від 23.06.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 15/01 від 27.06.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 17/01 від 31.07.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 19/01 від 29.08.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 21/01 від 30.09.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 23/01 від 31.10.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 25/01 від 28.11.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

№ 27/01 від 31.12.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

Також позивач вказує, що разом із зазначеними рахунками відповідачу було направлено по два примірники актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до кожного з рахунків та податкові накладні згідно вимог чинного законодавства України, отримання яких підтверджується відмітками уповноваженої посадової особи відповідача на поштових повідомленнях. За ствердженнями позивача, причали відповідачем фактично використовувалися для здійснення своєї статутної діяльності й відповідно отримання доходів, проте оплата за користування з огляду на різні підстави ним не проводилася, що свідчить про односторонню відмову ДП „ІЗМ МТП від виконання своїх зобовязань за договором.

Проте, всі документи було повернуто на адресу позивача без акцепту, виставлені рахунки не оплачено із посиланнями на відсутність підстав для задоволення вимог ДПАМПУ в особі Ізмаїльської філії ДП АМПУ, з огляду на те, що Договір про встановлення сервітуту нерухомого майна у встановленому порядку не зареєстрований.

16 квітня 2015р. за вих. №14/11/22/07/564 позивачем на адресу ДП "ІЗМ МТП" було направлено вимогу про оплату заборгованості, яка була залишена останнім без задоволення.

Такі дії відповідача позивач вважає порушенням своїх прав та охоронюваних законом інтересів, у звязку з чим звернувся до суду за захистом та просить суд Стягнути з відповідача пеню в розмірі 2 912 037,58 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 171 639,55 грн. та 3% річних у розмірі 199 977,46 грн.

При цьому позивач вказує, 26.05.2016р. постановою Одеського апеляційного господарського суду рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016р. по справі № 916/871/14 було скасовано, зобов'язання визнано обов'язковим до виконання, провадження в частині стягнення 500 000,00 грн. припинено та решту заборгованості стягнуто в повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У п. 2 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За змістом ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Проаналізувавши зміст договору про встановлення сервітуту, суд вважає, що сторони досягли згоди з усіх умов і спірний договір без будь-яких зауважень підписано повноваженими представниками сторін: ДП Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії ДП Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та ДП Ізмаїльський морський торговельний порт, а також завірено печатками сторін. Договір від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р недійсним не визнавався. Також судом не встановлені випадки припинення договору від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р, визначені ст. 406 Цивільного кодексу України, а саме: сервітут не припинявся, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, строк, на який було встановлено сервітут не сплив; обставини, які були підставою для встановлення сервітуту не припинені. За рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення сервітут також не припинявся.

Так, укладений між сторонами по справі договір про встановлення сервітуту є підставою для виникнення у сторін за цим договором зобов'язань відповідно до ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як випливає з матеріалів справи, ДП Адміністрація морських портів України на виконання умов договору про встановлення сервітуту від 15.07.2013р. №08-П/90/1-Р виконало у повному обсязі та виставило ДП Ізмаїльський морський торговельний порт рахунки до оплати (використання причалу) на загальну суму 6 868 198,08 грн., а саме: №10/01 від 28.02.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 13/01 від 30.04.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 14/01 від 30.05.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 09/01 К від 23.06.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 11/01 К від 23.06.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; №15/01 від 27.06.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 17/01 від 31.07.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; №19/01 від 29.08.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 21/01 від 30.09.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 23/01 від 31.10.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 25/01 від 28.11.2014 р. на суму 572 349,84 грн.; № 27/01 від 31.12.2014 р. на суму 572 349,84 грн.

Разом із вказаними рахунками позивач направив відповідачу по два примірники актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до кожного з рахунків (складання яких умовами договору взагалі не передбачено) та податкові накладні згідно вимог чинного законодавства України, отримання яких відповідачем підтверджується відмітками уповноваженої посадової особи відповідача на поштових повідомленнях.

Однак, зазначені документи повернуто відповідачем на адресу позивача без акцепту, виставлені рахунки не оплачені із посиланням на відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки на думку відповідача, до проведення ДП „АМПУ реєстрації права користування (сервітуту) у ДП „ІЗМ МТП були відсутні правові підстави для оплати рахунків по договору та підписання актів приймання-передачі робіт (наданих послуг).

За ствердженнями позивача, причали відповідачем фактично використовувалися для здійснення своєї статутної діяльності, про що свідчать листи відповідача від 16.12.2014 р. вих. № 17/144/390 та від 01.04.2015 р. вих. № 17/30-1/18-1, в яких зазначено обсяг перевалених ним вантажів (в тому числі тих, що є об'єктами сервітуту) та період їх використання. Таким чином, на думку позивача, зазначене свідчить про реалізацію відповідачем наданого договором права використання об'єкту сервітуту або його частини у власній господарській діяльності як сервітуарієм (п. 2.1. договору), та, як наслідок, виконання Адміністрацією взятих на себе зобов'язань щодо надання йому в користування об'єкту сервітуту у відповідності до умов цього договору (п. 3.2.1. договору). Виходячи з цього, позивач вказує на односторонню відмову відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 3352452,37 грн. (справа № 916/871/14).

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.05.2014 р. по справі № 916/871/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2014р., позов було задоволено. На виконання судових рішень по вказаній справі відповідачем здійснено оплату боргу на суму 500000,00 грн. згідно платіжного доручення № 1374 від 15.09.2014 р. Однак, в подальшому постановою Вищого господарського суду України від 08.10.2014р. рішення та постанову скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду вказаної справи № 916/871/14 господарським судом Одеської області було прийнято рішення від 14.04.2015 р., яким позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 2852452,00 грн. основного боргу та 67 049,00 грн. судового збору; в частині стягнення 500000,00 грн. провадження у справі припинено по п. 1-1 ст. 80 ГПК України. Вказане рішення було залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 р. На виконання вказаних судових рішень по справі № 916/871/14 відповідач здійснив оплату боргу на суму 2852452,00 грн. згідно платіжного доручення № 218 від 15.06.2015 р. Між тим постановою Вищого господарського суду України від 24.09.2015 р. вказані рішення та постанову ОАГС скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

За результатами перегляду рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 р. Одеським апеляційним господарським судом 26.05.2016 р. було прийнято постанову у справі № 916/871/14 про часткове задоволення позову, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача 2852452,00 грн. основного боргу та 67049,00 грн. судового збору; в частині стягнення 500000,00 грн. провадження у справі припинено по п. 1-1 ст. 80 ГПК України. Вказана постанова суду апеляційної інстанції є чинною. При цьому судом апеляційної інстанції під час розгляду справи також встановлено, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов наявного чинного договору, який не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, при цьому фактичне користування об'єктом відбувалось, що не заперечується сторонами, а тому вказаний договір повинен виконуватись сторонами належним чином відповідно до ст. 526 ЦК України. Посилання відповідача на те, що позивачем не здійснено державну реєстрацію права власності ДП Адміністрація морських портів України на об'єкт сервітуту за договором від 15.07.2013р. про встановлення сервітуту №08-П/90/1-Р не спростовують наведеного, а тому не можуть бути підставами для відмови у позові. Крім того, судом зазначено, що під час розгляду справи обєкти договору про встановлення сервітуту від 15.07.2013р. №08-П/90/1-Р знаходились на стадії реєстрації (крім причалу №17 або №18), яка вже завершена, про що свідчать, зокрема, витяги з реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з огляду на приписи ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини щодо обовязковості виконання відповідачем умов договору та сплати за сервітут на підставі виставлених рахунків є встановленими, тому вказані обставини доведенню у даній справі не підлягають.

Наразі суд зазначає, що відсутність реєстрації права сервітуту не тягне за собою недійсність договору сервітуту, оскільки чинне законодавство не ставить за умову дійсність договору реєстрацію саме договору, а не права, яке виникло на підставі договору.

Відтак, суд, враховуючи принцип свободи договору (виключення з якого прямо передбачені законом), а також визначений законодавцем підхід до визнання договору укладеним, з огляду на відсутність тотожності у правовому змісті термінів правочин та право, сервітут і земельний сервітут, встановивши досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов наявного чинного договору, який не є нікчемним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, зясувавши зміст договору та фактичні обставини виконання сторонами договірних зобовязань, а також зясувавши існування у відповідача заборгованості, за відсутності у чинному законодавстві України приписів щодо обовязковості державної реєстрації договору, доходить до висновку щодо укладення договору та неналежного виконання відповідачем договірних зобовязань.

Посилання відповідача на приписи Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в частині державної реєстрації права користування (сервітуту) не спростовують наведеного, а відтак не приймаються до уваги суду.

Наразі позивачем згідно заявленого позову у даній справі розраховано та заявлено до стягнення суму інфляційного збільшення заборгованості за весь період прострочення оплати в розмірі 3 171 639,55 грн. та 3% річних за користування належними позивачу грошовими коштами у розмірі 199 977,46 грн., а також пеню в розмірі 2 912 037,58 грн.

Між тим за приписами п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у відповідності з п. 3.4.2 договору відповідач як сервітуарій зобовязався своєчасно сплачувати ставку сервітуту в порядку та розмірі, що передбачені цим договором за весь час фактичного користування обєктом сервітуту. За умовами п. 4.3 договору відповідач мав здійснювати оплату рахунків сервітутонадавача шляхом банківського переказу грошових коштів сервітуарія на поточний рахунок сервітутонадавача, протягом 10 робочих днів з дати отримання виставленого сервітутонадавачем рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, рахунки № 1/01 від 31.07.2013 р. на суму 304767,04 грн. (за червень 2013 р.), № 2/01 від 31.07.2013 р. на суму 507945,06 грн. (за липень 2013 р.); № 4/01 від 30.08.2013 р. на суму 507947,33 грн. (за серпень 2013 р.) отримано відповідачем 10.09.2013 р.; рахунок № 3/01 від 30.08.2013 р. на суму 3,62 грн. (доплата за червень-липень 2013 р.) 30.08.2013 р.; № 5/01 від 30.09.2013 р. на суму 507947,33 грн. (за вересень 2013 р.) 09.102.013 р.; № 7/01 від 31.10.2013 р. на суму 507947,33 грн. (за жовтень 2013 р.) 06.11.2013 р.; № 6/01 від 28.11.2013 р. на суму 507947,33 грн. (за листопад 2013 р.) 16.12.2013 р.; № 8/01 від 30.12.2013 р. на суму 507947,33 грн. (за грудень 2013 р.). 13.01.2014 р. Факт отримання відповідачем рахунків на оплату не оспорюється відповідачем, як і здійснення оплати боргу після спливу встановленого умовами договору строку на оплату, а саме вже під час вирішення спору про стягнення основного боргу в межах справи № 916/871/14, зокрема 15.09.2014 р. - 500000,00 грн. (платіжне доручення № 1374), 15.06.2015 р. 2852452,00 грн. (платіжне доручення № 218).

Невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна оплата) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання, зокрема з боку відповідача.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов'язання, або якщо він не виконав зобов'язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.

Відповідно до п. 5.1 договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань за цим договором на умовах, викладених у цьому договорі, і відповідно до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за порушення строків здійснення оплати за сервітут, передбачених цим договором, сервітуарій сплачує сервітутонадавачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення строків здійснення оплати, за кожен день прострочення порушення здійснення оплати.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Частиною 2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 Господарського кодексу України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як роз'яснено в п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня; якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

При цьому слід зазначити, що відповідач, заперечуючи проти вимог про стягнення пені, заявив про пропуск позивачем строку позовної давності для заявлення цих вимог.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Загальна позовна давність установлюється відповідно до статті 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Частинами третьою, четвертою, пятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи те, що судом встановлено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду із заявленим позовом, та з огляду на заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, відповідно є підстави для застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення пені.

Ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Враховуючи викладене, суд вважає правильним нарахування пені за шість місяців, визначених частиною шостою статті 232 ГК України, право на стягнення якої може бути заявлено в межах передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України річного строку позовної давності.

Як вказано в п. 4.2 Постанові Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3).

Згідно п. 4.4.2 вказаної Постанови Пленуму ВГСУ з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Так, предявлений позивачем позов вважається поданим до суду 17.09.2015р. (відповідно до поштового штемпеля відділення Укрпошти). В свою чергу з огляду на вказане, суд доходить до висновку про сплив строку позовної давності по частині заявлених вимог щодо стягнення пені, яка нарахована у період з 27.03.2014р. по 15.09.2015р., адже такі вимоги позивач мав заявити не пізніше 27.03.2015р.

До того ж слід зазначити, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків, а відтак не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. В свою сплата відповідачем основної суми боргу по договору не свідчить про визнання відповідачем боргу по нарахованій пені. Поважних причин пропущення строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення нарахованої пені за вказаний період прострочення позивачем не наведено.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом, за допомогою системи Ліга-Закон здійснено власний розрахунок суми пені, що підлягає стягненню з відповідача за порушення зобовязання по своєчасності оплати за договором з урахуванням заявленого відповідачем строку позовної давності та встановлено її належний розмір у сумі 827 476,76 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов'язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих йому позивачем послуг з перевантаження експортних вантажів не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що в укладеному сторонами по справі договорі про встановлення сервітуту № 08-П/90/1-Р не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тим більш відповідачем не спростовано факт того, що при виконанні укладеного з позивачем договору з боку відповідача мало місце прострочення виконання зобовязань щодо внесення плати за сервітут, що в свою чергу є порушенням зобовязання. Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту предявлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобовязання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Враховуючи вищенаведене та несвоєчасне виконання відповідачем зобовязання щодо оплати виставлених рахунків за сервітут по спірному договору № 08-П/90/1-Р, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано відповідачу 3% річних на відповідну суму боргу по кожному рахунку за весь період прострочення. Однак, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що при розрахунку розміру 3% річних позивачем помилково включено у період прострочення день фактичної оплати.

Відповідно до абз.1 п.1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому, річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання.

Як вказано в п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р., з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (Постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення та ухвалення по ньому судового рішення.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних витрат наданий позивачем, суд встановив, що такий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, здійснений належним чином, у звязку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем за подачу позову, слід віднести за рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України до відповідача Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт про стягнення 6 283 654,59 грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства „Ізмаїльський морський торговельний порт (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 7; ) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14; ) в особі Ізмаїльської філії ДП „Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4; ) пеню в сумі 827 476 /вісімсот двадцять сім тисяч чотириста сімдесят шість/ грн. 76 коп., 3% річних в сумі 199 977 /сто девяносто девять тисяч девятсот сімдесят сім/грн. 46 коп., інфляційні втрати в сумі 3 171 639 /три мільйони сто сімдесят одна тисяча шістсот тридцять девять/грн. 55 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 62 981 /шістдесят дві тисячі девятсот вісімдесят одна/ грн. 07 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено та підписано 30 серпня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев