КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р. Справа№ 910/2072/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 26.07.2016 року

розглянувши апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Авіасервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року

по справі № 910/2072/16 (суддя - Пінчук В.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Авіасервіс»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрконструкція»

про визнання недійсним п. 5.3 та п. 5.4 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013р.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Авіасервіс» звернулося до суду з позовною заявою про визнання недійсним п. 5.3 та п. 5.4 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013 року, який був укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Авіасервіс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрконструкція».

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що пункти 5.3, 5.4 контракту, які визначають момент поставки (передачі) та виникнення права власності на товар (вертольоти) підписанням акту прийому-передачі між продавцем і покупцем суперечать вимогам базисної умови FCA (франко - перевізник) правил «ІНКОТЕРМС-2010», застосування яких сторони погодили в контракті, оскільки статтею А.4 FCA встановлено що поставка вважається виконаною з моменту передачі товару перевізникові, що підтверджується транспортними документами.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року відмовлено у задоволенні вказаного позову. При прийнятті даного рішення місцевий господарський суд виходив з того, що оспорювані пункти контракту не суперечать вимогам базисної умови FCA (франко - перевізник) правил «ІНКОТЕРМС - 2010», а навпаки детально уточнюють порядок передачі товару покупцю і порядок отримання у власність зазначених вертольотів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 14.04.2016 року, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року по справі № 910/2072/16 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, скаржник просив відновити процесуальний строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 року відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судовому засідання суду апеляційної інстанції 26.07.2016 року представник ТОВ «Авіакомпанія «Авіасервіс» надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники ТОВ «Укрконструкція» у судові засідання ані 13.07.2016 року, ані 26.07.2016 року не з'явилися. Про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. Проте, ухвали суду про призначення справи до розгляду та відкладення, повернулася без вручення адресату з відміткою поштового відділення за закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представників сторін що не з'явились, у судовому засіданні 26.07.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне вказати про те, якщо представники сторін чи інші учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України зокрема у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 29.04.2013 року між ТОВ «Авіакомпанія «Авіасервіс» (покупцем) та ТОВ «Укрконструкція» (продавцем) був укладений контракт № 29/04-01МІ.

Відповідно до п. 1.1 вказаного контракту, продавець в порядку та на умовах, передбачених цим договором, передає покупцеві у власність на території України, 99057, м. Севастополь, вул. Льотчиків, 2 (державне підприємство «Севастопольське авіаційне підприємство») відповідно до додатку № 1 цього договору, повітряні судна - вертольоти МІ-8Т, заводський номер 98203675, рік випуску 1982, що належать продавцеві на праві власності, з повним комплектом необхідної технічної (судновий понумерної) документації, а покупець оплачує продавцеві вартість повітряних суден і приймає повітряні судна у власність.

Згідно п. 3.1 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013 р. вертольоти поставляються продавцем покупцеві на умовах FCA (франко - перевізник) Україна, 99057, м. Севастополь, вул. Льотчиків, 2 (державне підприємство «Севастопольське авіаційне підприємство») в редакції «ІНКОТЕРМС-2010».

Вантажоотримувачем є ТОВ «Авіакомпанія «Авіасервіс». Юридична адреса: 196191, м. Санкт-Петербург, просп. Новоізмайлівський, б. 46, корп. 2. Фактична адреса: 196066, м. Санкт-Петербург, просп. Московський, 212, оф. 4085.

Пунктом 5 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013 року сторони узгодили між собою, що вертольоти будуть передані продавцем і прийняті покупцем однією партією відповідно до статті 3 цього контракту.

Одночасно з відвантажувальними документами сторони підписують акт прийому-передачі вертольотів (п. 5.2 договору).

Вертольоти вважаються переданими покупцю за даною угодою з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі повітряних суден - вертольотів. (п. 5.3 договору).

Право власності на повітряні судна - вертольоти за даною угодою виникають у покупця з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі повітряних суден - вертольотів (п. 5.4 договору).

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі, позивач вказує на те, що пункти 5.3, 5.4 контракту, які визначають момент поставки (передачі) та виникнення права власності на товар (вертольоти) підписанням акту прийому-передачі між продавцем і покупцем суперечать вимогам базисної умови FCA (франко - перевізник) правил «ІНКОТЕРМС-2010», застосування яких сторони погодили в контракті, оскільки статтею А.4 FCA встановлено що поставка вважається виконаною з моменту передачі товару перевізникові, що підтверджується транспортними документами.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що в статті 3 контракту сторони визначили, що вертольоти поставляються на умовах FCA (франко - перевізник) в редакції «ІНКОТЕРМС-2010». Правилами інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, прийнятими Міжнародною торговою палатою, встановлено, що термін «франко - перевізник» означає здійснення поставки продавцем товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці.

Як стверджує позивач, відповідно до статті А.4 (поставка) базисної умови FCA, продавець зобов'язаний надати товар перевізнику або іншій особі, вказаній покупцем або визначений продавцем у відповідності зі статтею А3 у зазначеному місці у визначену дату або обумовлений строк.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач не надав суду доказів того, що оспорювані пункти 5.3 та 5.4 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013 року суперечать вимогам чинного законодавства і зокрема ст. 203 ЦК України.

Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, пунктом 5.3 контракту передбачено, що вертольоти вважаються переданими покупцем за даною угодою з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі повітряних суден - вертольотів, а пунктом 5.4 вказаного контракту передбачено, що право власності на повітряні судна - вертольоти за даною угодою виникають у покупця з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі повітряних суден - вертольотів.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що оспорювані пункти контракту не суперечать вимогам базисної умови FCA (франко - перевізник) правил «ІНКОТЕРМС - 2010», а навпаки детально уточнюють порядок передачі товару покупцю і порядок отримання у власність зазначених вертольотів.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач у позовній заяві посилається на ст. А4 FCA, згідно якою поставка вважається виконаною з моменту передачі товару перевізнику, що підтверджується лише транспортними документами. Разом з тим, позивач не оспорює п. 5.2 контракту № 29/04-01МІ, яким передбачено, що одночасно з відвантажувальними документами сторони підписують акт прийому-передачі вертольотів.

Враховуючи те, що оспорювані пункти 5.3, 5.4 контракту узгоджено між сторонами на правомірних правових підставах, наведені пункти правочину не суперечить умовам господарської діяльності сторін та держави, не порушує їх прав, жодна з сторін не зазнала ніякої шкоди з вини контрагента, укладений між сторонами договір направлений на виникнення правових наслідків, що не суперечать цілям діяльності сторін, не суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України та оспорювані пункти контракту не суперечать вимогам базисної умови FCA (франко - перевізник) правил «ІНКОТЕРМС - 2010», а навпаки детально уточнюють порядок передачі товару покупцю і порядок отримання у власність зазначених вертольотів, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав, обумовлених ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним пункти 5.3, 5.4 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013 року.

Судова колегія звертає увагу на те, що підписавши правочин з наведеними пунктами у відповідній редакції, і посвідчивши його печаткою з визначеними у ньому умовами, позивач погодився з наведеними умовами реалізувавши принцип свободи договору.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовна вимога ТОВ «Авіакомпанія «Авіасервіс» про визнання недійсним п. 5.3 та п. 5.4 контракту № 29/04-01МІ від 29.04.2013 року є необґрунтована та безпідставна, а тому, місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ТОВ «Авіакомпанія «Авіасервіс» не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Авіакомпанія «Авіасервіс» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Авіасервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/2072/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/2072/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/2072/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров