РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2016Справа №910/11885/16

За позовомПершого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі: 1. Адміністрації Державної прикордонної служби; 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )
доПриватного підприємства «Будремкомплект»
простягнення 10 919,30 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача 1:не з`явився
від позивача 2:Іванісік С.В. представник за довіреністю
від відповідача:не з`явився
прокурор:Стригун М.А. посвідчення №036198

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Будремкомплект» про стягнення 10 919,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином зобов`язання з наданих позивачем 2 послуг не виконав, у зв`язку з чим прокурором заявлено вимогу про стягнення з нього заборгованості у розмірі 10 919,30 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.07.2016 р. (з урахуванням ухвали від 12.07.2016 р.) порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 27.07.2016 р.

Судове засідання 22.07.2016 р. не відбулося, у зв`язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2016 р. розгляд справи призначено на 05.08.2016 р.

Прокурор та представник відповідача 2 в судове засідання з`явилися, вимоги ухвали суду виконали, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

В судове засідання представник позивача 1, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Ст. 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач 1 та відповідач у судове засідання 05.08.2016 р. не з`явилися, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка таких осіб не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 05.08.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У період з червня по жовтень 2013 року позивачем 2 були надані, а відповідачем прийняті послуги з харчування працівників Приватного підприємства «Будремкомплект», що підтверджується підписаними сторонами відомостями харчування, а також відомостями отримання та контролю за розрахунками по платному харчуванню.

Вказані відомості містять кількість та ціну, найменування послуг та їх вартість, містять підпис представників позивача та відповідача.

Із матеріалів справи та пояснень представника позивача 2 вбачається, що договір надання послуг у формі єдиного документу не складався.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, між сторонами укладено договір (шляхом оформлення відповідних відомостей), а відтак виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глав 54 та 63 Цивільного кодексу України.

Листом №31 від 22.12.2014 р. відповідач визнав існування у нього заборгованості перед позивачем 2 на загальну суму 10 919,30 грн. за послуги, що були надані у період з червня по жовтень 2013 року.

28.01.2015 р. на адресу відповідача позивачем 2 було направлено претензію №1 від 28.01.2015 р. про сплату заборгованості у розмірі 10 919,30 грн.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку прокурора, виконанням відповідачем грошового зобов`язання по оплаті наданих послуг, у зв`язку з чим прокурор вказує на існування заборгованості у розмірі 10 919,30 грн.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору, він за своєю правовою природою договором надання послуг, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з червня по жовтень 2013 року позивачем 2 були надані, а відповідачем прийняті послуги з харчування працівників Приватного підприємства «Будремкомплект», що підтверджується підписаними сторонами відомостями харчування, а також відомостями отримання та контролю за розрахунками по платному харчуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами не було визначено строків виконання зобов`язання, оскільки видаткові накладні, якими оформлено правочин, не містять строку виконання грошового зобов`язання.

Пунктом 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Листом №31 від 22.12.2014 р. відповідач визнав існування у нього заборгованості перед позивачем 2 на загальну суму 10 919,30 грн. за послуги, що були надані у період з червня по жовтень 2013 року.

28.01.2015 р. на адресу відповідача позивачем 2 було направлено претензію №1 від 28.01.2015 р. про сплату заборгованості у розмірі 10 919,30 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача за надані послуги становить 10 919,30 грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент розгляду справи настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача простроченого грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 2 10 919,30 грн. за надані послуги. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ПП «Будремкомплект» обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги прокурора про стягнення з ПП «Будремкомплект» заборгованості у розмірі 10 919,30 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом у повному обсязі.

Стосовно правомірності звернення прокурора з даним позовом суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно з п. 6 частини другої ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Суд дійшов висновку, що прокурором правильно визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, оскільки Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України, і є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому, Львівський прикордонний загін є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, являється бюджетною установою і утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

В даному випадку інтереси держави полягають в припиненні порушень законності в бюджетній сфері, що в свою чергу впливає на фінансову систему держави.

Враховуючи викладене, перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону правомірно згідно діючого законодавства звернувся до суду з даною позовною заявою для захисту інтересів держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Будремкомплект» (04077, м. Київ, вул. Дніпровська, 1-А; ідентифікаційний код 34427153) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 10 919 (десять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) грн. 30 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.08.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко