ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року Справа № 914/3329/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Жукової Л.В., Ткаченко Н.Г.,

розглянувши касаційну скаргу Уповноваженої особи учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг-Сервіс" Гнатува Є.М.
на постанову та постанову у справігосподарського суду Львівської області від 03.12.2013 Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 № 914/3329/13 господарського суду Львівської області
за заявою доПублічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" Товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг-Сервіс"
Пробанкрутство
за участю представників сторін: уповноваженої особи учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг-Сервіс" Гнатува Є.М., представника Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" - Бірюкової О.А., представника Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" - Різунова Р.С.

ВСТАНОВИВ :

Постановою господарського суду Львівської області від 03.12.2013 у справі № 914/3329/13 (суддя Цікало А.І.), зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю "Оберіг-Сервіс" (далі - ТОВ "Оберіг-Сервіс", боржник) визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором ТОВ "Оберіг-Сервіс" призначено арбітражного керуючого Гупало Тараса Вальдемаровича.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 у справі № 914/3329/13 (головуючий суддя Желік М.Б., суддя Данко Л.С., суддя Костів Т.С.) постанову господарського суду Львівської області від 03.12.2013 у справі № 914/3329/13 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, уповноважена особа учасників ТОВ "Оберіг-Сервіс" Гнатув Є.М. звернулась до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просила скасувати постанову господарського суду Львівської області від 03.12.2013 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 у справі № 914/3329/13, а справу направити до господарського суду Львівської області на стадію розпорядження майном, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 4 ст. 205 ГК України, ч. 3 ст. 110 ЦК України, ст. 1, ч. 2 ст. 22, ч. 3 ст. 27 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 43 ГПК України.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Згідно вимог ст. 9 вказаного Закону, справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів.

Розпорядник майна - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду забезпечує здійснення процедури розпорядження майном.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 27 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у підсумковому засіданні суду у процедурі розпорядження майном боржника здійснюється перехід до наступної судової процедури (процедури санації, ліквідації, мирової угоди) або припиняється провадження у справі.

До закінчення процедури розпорядження майном боржника збори кредиторів зобов'язані прийняти одне з таких рішень: схвалити план санації та подати до господарського суду клопотання про введення процедури санації і затвердження плану санації; відхилити план санації та подати до господарського суду клопотання про введення процедури санації і зобов'язання керуючого санацією підготувати план санації; подати до господарського суду клопотання про введення процедури санації і зобов'язання керуючого санацією підготувати план санації у разі його неподання боржником; подати до господарського суду клопотання про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури; подати до господарського суду клопотання про укладення мирової угоди.

У підсумковому засіданні господарський суд за пропозицією розпорядника майна боржника та на підставі рішення зборів кредиторів приймає одне з таких судових рішень: ухвалу про введення процедури санації та затвердження плану санації у разі схвалення плану санації боржника зборами кредиторів та погодження його забезпеченими кредиторами в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону; ухвалу про введення процедури санації та зобов'язання керуючого санацією підготувати план санації у разі відхилення плану санації боржника зборами кредиторів або неподання його боржником; постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; ухвалу про припинення провадження у справі про банкрутство; ухвалу про припинення провадження у справі про банкрутство; ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду в межах граничного строку, визначеного цим Законом.

Виходячи із вищезазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що перехід з процедури розпорядження майном до ліквідаційної процедури можливий лише за рішенням зборів кредиторів боржника.

Згідно вимог статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Частиною першою статті 37 вказаного Закону визначено, що у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців.

Банкрут - боржник, неспроможність якого виконати свої грошові зобов'язання встановлена господарським судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 205 ГК України у разі неспроможності суб'єкта господарювання через недостатність його майна задовольнити вимоги кредиторів він може бути оголошений за рішенням суду банкрутом.

На підставі вимог ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що рішення з господарського спору, в тому числі і у справі про банкрутство, повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою господарського суду Львівської області від 16.09.2013, зокрема, за заявою Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" порушено провадження у справі № 914/3329/13 про банкрутство ТОВ "Оберіг-Сервіс", введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Гупало Т.В.

Ухвалою господарського суду від 05.11.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс", призначено проведення загальних зборів кредиторів та зборів комітету кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс", підсумкове засідання суду призначено на 03.12.2013.

28.11.2013 до суду першої інстанції за вх. № 50580/13 від голови комітету кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс" (АТ "Піреус банк МКБ") поступило клопотання, в якому він просив господарський суд визнати боржника банкрутом і відкрити ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначити арбітражного керуючого Гупало Т.В.

03.12.2013 до господарського суду Львівської області за вх. № 51459/13 від розпорядника майна поступив звіт про виконану роботу, якого було долучено протокол зборів кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 20.11.2013 № 1, протокол засідання комітету кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 20.11.2013 № 1, протокол зборів кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 20.11.2013 № 2, копію наказу про проведення інвентаризації необоротних та оборотних активів ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 23.09.2013 № 1, копію акту інвентаризації об'єктів нерухомого майна ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 30.09.2013, а також докази повідомлення кредиторів про місце, дату та час проведення засідання зборів кредиторів.

Визнаючи боржника - ТОВ "Оберіг-Сервіс" банкрутом, суд першої інстанції в оскаржуваній постанові встановив, що згідно протоколу зборів кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 20.11.2013 № 2, судом першої інстанції встановлено, що зборами кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс", зокрема, вирішено доручити голові комітету кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс" подати до господарського суду Львівської області клопотання про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Розглянувши матеріали справи, клопотання комітету кредиторів про визнання боржника ТОВ "Оберіг-Сервіс" банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, присутніх в судовому засіданні, на підставі рішення комітету кредиторів та зборів кредиторів ТОВ "Оберіг-Сервіс", у зв'язку з відсутністю обставин, які дають достатні підстави вважати, що платоспроможність ТОВ "Оберіг-Сервіс" може бути відновлена, господарський суд дійшов в постанові від 03.12.2013 висновку, з яким в оскаржуваній постанові від 13.04.2016 погодився суд апеляційної інстанції, про наявність достатніх ознак банкрутства, а тому вважав за доцільне визнати ТОВ "Оберіг-Сервіс" банкрутом і відкрити ліквідаційну процедуру.

Також, судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові із наданого розпорядником майна Гупало Т.В. 03.12.2013 суду першої інстанції звіту про виконану роботу встановлено, що за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності боржника вбачається, що майнові активи підприємства боржника за рахунок яких можливе погашення кредиторської заборгованості на праві власності у боржника є недостатніми, фінансове становище боржника характеризується неплатоспроможністю.

Колегія суддів Вищого господарського суду України із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій не погоджується, з огляду на наступне.

Згідно вимог ч. 1 ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", розпорядник майна - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду забезпечує здійснення процедури розпорядження майном.

Частиною 3 статті 22 вказаного Закону визначено, що розпорядник майна зобов'язаний, зокрема, аналізувати фінансово-господарську діяльність, інвестиційне становище боржника та його становище на ринках;

надавати господарському суду та комітету кредиторів звіт про свою діяльність, відомості про фінансове становище боржника, пропозиції щодо можливості відновлення платоспроможності боржника.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що виходячи із вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зокрема, ст.ст. 22, 27 вказаного Закону, в процедурі розпорядження майном формується пасив та актив боржника, встановлюються його фінансове та майнове становище, а також можливість фінансового оздоровлення господарюючого суб'єкту - боржника, про що, зокрема, зазначається розпорядником майна у звіті про його діяльність. Лише при наявності відповідного клопотання зборів кредиторів та обґрунтованого належними документами письмового звіту розпорядника майном господарський суд проводить підсумкове засідання.

Визнання же за результатами підсумкового засідання боржника банкрутом можливе лише тоді, коли у звіті розпорядника майна на основі аналізу активу та пасиву боржника господарським судом буде встановлено неможливість відновлення платоспроможності боржника.

Для визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, господарському суду необхідно досліджувати звіт розпорядника майна про фінансово-майновий стан боржника та встановити розмір реєстру вимог його кредиторів.

В даному випадку, судами попередніх інстанцій в оскаржуваних постановах, в порушення вимог ст. 43 ГПК України та ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не встановлено чи було розпорядником майна проведено аналіз фінансово-господарської діяльності боржника для визначення його активу, адже без встановлення та аналізу, в тому числі, активу боржника не можливо зробити об'єктивного висновку про неспроможність останнього відновити свою платоспроможність та погасити вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; чи було розпорядником майна доведено до відома зборів кредиторів інформацію про фінансово - майнове становище боржника, та чи був аналіз фінансово-господарської діяльності боржника та документи, які його підтверджують, предметом розгляду зборів кредиторів, на яких прийнято рішення про перехід до ліквідаційної процедури, а також не встановлено розміру реєстру вимог кредиторів, який затверджений за результатами попереднього засідання.

Суд першої інстанції, визнаючи боржника банкрутом, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, фактично ухилився від надання належної правової оцінки звіту розпорядника майна та доданих до нього документам, обмежившись в ухвалі лише цитуванням про їх наявність, на що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст.ст. 99, 101 ГПК України, уваги не звернув та неповноту розгляду справи судом першої інстанції не усунув.

Колегія суддів апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові із наданого розпорядником майна Гупало Т.В. 03.12.2013 суду першої інстанції звіту про виконану роботу встановила, що за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності боржника вбачається, що майнові активи підприємства боржника за рахунок яких можливе погашення кредиторської заборгованості на праві власності у боржника є недостатніми, фінансове становище боржника характеризується неплатоспроможністю, разом з тим, в тексті своєї постанови зазначила, що до звіту розпорядника майна було надано лише акт інвентаризації об'єктів нерухомого майна ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 30.09.2013, в порушення вимог ст.ст. 43, 84, 99, 101 ГПК України, суд другої інстанції не мотивував на підставі яких саме доказів він дійшов висновку про незадовільний фінансовий стан боржника та недостатність активів для погашення кредиторської заборгованості.

Пунктом 10 частини 3 статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що розпорядник майна зобов'язаний не пізніше двох місяців від дня порушення провадження у справі про банкрутство разом з боржником організувати та забезпечити проведення інвентаризації майна боржника та визначити його вартість.

Також, в порушення вимог ст. 43 ГПК України та ст. 22 вказаного Закону, судами першої та апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки наданому розпорядником майна до звіту акту інвентаризації об'єктів нерухомого майна ТОВ "Оберіг-Сервіс" від 30.09.2013, не з'ясовано, чи було проведено розпорядником майна інвентаризацію майна боржника за участі самого боржника.

Отже, суди попередніх інстанцій, визнаючи боржника - ТОВ "Оберіг-Сервіс" банкрутом, припустились порушень приписів ч. 1 ст. 43, ст. 84 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а також щодо належного правового обґрунтування (мотивування) своїх висновків, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Враховуючи вищезазначене, колегія судді Вищого господарського суду України вважає, що постанова суду апеляційної інстанції від 13.04.2016 та постанова суду першої інстанції від 03.12.2013 підлягають скасуванню, а справа - передачі на розгляд до господарського суду Львівської області на стадію розпорядження майном.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Уповноваженої особи учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг-Сервіс" Гнатува Є.М. задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 та постанову господарського суду Львівської області від 03.12.2013 у справі № 914/3329/13 скасувати та передати справу на розгляд до господарського суду Львівської області на стадію розпорядження майном.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді Л.В. Жукова

Н.Г. Ткаченко