РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Справа № 918/321/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_2 від 21.03.00,

від позивача: ОСОБА_2 , договір № 16-4/11 від 28.04.16,

від відповідача: ЗахарчукВ.В., паспорт НОМЕР_3 від 17.07.96,

від третьої особи 1: Нех Р.І., № 2231/01-13 від 07.07.16,

від третьої особи2: ОСОБА_5, паспорт НОМЕР_4 від 20.03.97,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на ухвалу господарського суду Рівненської області від 08.07.16р. у справі № 918/321/16 (суддя Войтюк В.Р.)

за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

до відповідача Департамент екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Острозька районна державна адміністрація

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Межиріцька сільська рада

про визнання протиправною відмови Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації у поновленні договорів оренди землі та водного об"єкта, яка міститься в листі № 727/02/2-07/16 від 28.03.16р., та поновлення договорів оренди

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації про визнання протиправної відмови Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації у поновленні договорів, оренди землі від 29.03.2004 року та водного об'єкту від 17.02.2005 року, яка міститься в листі № 727/02/2-07/16 від 28.03.2016 року, та зобов'язання Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації продовжити дію договорів, оренди землі від 29.03.2004 року та водного об'єкту від 17.02.2005 року укладених з ФОП ОСОБА_1, щодо земельної ділянки разом із розміщеним на ній водним об'єктом (ставком) загальною площею 24,6 га, на тих самих умовах й той же самий строк, шляхом укладення додаткових угод до існуючих договорів.

В ході розгляду справи представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд викласти п. 1 прохальної частини позову в наступній редакції: "Визнати протиправною відмову Департаменту екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації у поновленні договорів оренди землі від 29.03.2004 року та водного об'єкту від 17.02.2005 року, яка міститься в листі № 727/02/2-07/16 від 28.03.2016 року, та зобов'язати Департамент екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації продовжити дію договорів оренди землі від 29.03.2004 року (зареєстрований 29.03.2004 року в Держаному реєстрі за № 6) та водного об'єкту від 17.02.2005 року укладених з ФОП ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), щодо земельної ділянку разом із розміщеним на ній водним об'єктом (ставком) загальною площею 24,6 га, які знаходяться поруч з с. Межирічі Острозького району на той же самий строк, а саме на 12 років до 2028 року, шляхом укладення додаткових угод до існуючих договорів".

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 08.07.2016 позов залишено без розгляду.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що із позовної заяви вбачається чотири позовні вимоги, однак позивачем у встановлений судом строк без поважних причин не було подано доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому законом порядку і розмірі. При винесенні ухвали господарський суд керувався п.5 ст. 81 Господарського процесуального кодексу, п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу (а.с.140-143), в якій просить ухвалу господарського суду Рівненської області у даній справі скасувати та направити справу для продовження розгляду по суті судом першої інстанції.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач звертає увагу на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, зобов'язував позивача надати докази сплати судового збору за подання позовної заяви з двома вимогами. В подальшому, ухвалою від 14.06.2016 суд зобов'язав надати докази сплати судового збору, однак не конкретизував, за яку саме кількість вимог необхідно сплачувати судовий збір. На виконання вимог суду Позивачем сплачено судовий збір за 3 позовні вимоги.

Позивач наголошує, що судом не зазначено та не конкретизовано в ухвалах необхідність сплати судового збору за 4 позовні вимоги. Тому, позивач вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оспорювану ухвалу, діяв всупереч вимогам ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, ст. 6 Закону України «Про судовий збір» та п. 2.23 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 .

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.07.2016 у справі №918/321/16 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.08.2016 року на 10.40 год.

В судовому засіданні 03 серпня 2016 року представник Позивача та Позивач підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили скасувати ухвалу господарського суду Рівненської області, направити справу для продовження розгляду по суті судом першої інстанції.

Представник Відповідача та представники третіх осіб, які з»явились в судове засідання, відзиву на апеляційну скаргу не подали, в усних поясненнях, наданих в засіданні, зазначили, що правомірність ухвали на предмет її законності повинна бути досліджена судом.

Згідно із ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженої ухвали, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Рівненської області від 29.04.2016 суд прийняв позовну заяву та порушив провадження у справі. При цьому судом зобов'язано позивача в трьохденний строк з дня отримання ухвали подати суду докази в підтвердження сплати судового збору за подання позовної заяви з двома вимогами (а.с.1). При поданні позовної заяви судовий збір сплачено позивачем у сумі 1378, 00 грн., що підтверджується китанцією № 119 від 28.04.16 р. (а.с. 8).

Колегією суддів встановлено, що позивачем на виконання вимог ухвали суду від 29.04.2016 додатково сплачено судовий збір за другу позовну вимогу у розмірі 1378 грн. та долучено оригінал квитанції про сплату №165 від 11.05.16р. (а.с.22-23).

Як встановлено матеріалами справи, під час наступного судового засідання, яке відбулось 11 травня 2016 року, господарським судом Рівненської області у справі № 918/321/16 оголошено перерву до 23.05.2016 (а.с.45). При цьому в протоколі судового засідання не зазначено вимог суду щодо витребовування будь-яких доказів.

В судовому засіданні 23.05.16р. розгляд справи відкладено на 06.06.2016, про що постановлено ухвалу, якою зобов'язано позивача надати будь-які письмові докази обставин, на які посилається позивач, надіслати копію позовної заяви Острозькій районній державній адміністрації та надати письмові пояснення на відзив на позовну заяву (а.с. 64).

В судовому засіданні 06.06.16р. у розгляді даної справи оголошено перерву до 14.06.2016 (а.с.94), додаткові документи чи докази судом не витребовувались.

За результатами розгляду справи в судовому засіданні 14.06.16р. судом постановлено ухвалу, якою строк розгляду справи продовжено на 15 днів, відкладено розгляд на 08.07.16р. та зобов'язано позивача надати докази сплати судового збору (а.с. 112).

На виконання вимог ухвали позивачем 01.07.16р. здійснено оплату судового збору в розмірі 1378 грн., що підтверджено квитанцією "ПриватБанк" № 0.0.576708473.1, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.117-118).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 08.07.2016 позов залишено без розгляду. В ухвалі судом зазначено, що ухвалою господарського суду від 14.06.2016 року витребувано від позивача докази сплати судового збору та будь-які письмові докази обставин, на які посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, однак в судове засідання 08.06.2016 року представник позивача витребуваних судом доказів не надав, а саме доказ, який підтверджує сплату судового збору за четверту позовну вимогу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За приписами п.2 ч.1 ст.106 ГПК України, окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ч.5 ст.106 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Згідно ст.2 Закону України "Про судоустрій України", суд, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечує захист гарантованих Конституцією України прав і законних інтересів юридичних осіб. При цьому, п.2 ст.6 зазначеного вище Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, обов'язковою умовою застосування вищезазначеної норми процесуального права є відсутність поважних причин неподання витребуваних судом матеріалів та необхідність їх для вирішення спору.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р., при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 цієї статті можливо лише за наявності таких умов:

- додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання;

- витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті;

- позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ст.32 ГПК України).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що докази сплати судового збору не є матеріалами, які необхідні для вирішення спору по суті, оскільки неподання таких доказів позивачем після порушення провадження у справі та вимог суду щодо їх подання після відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору жодним чином не перешкоджає вирішенню спору по суті заявлених позовних вимог.

Вимога оцінки доказів згідно ст.43 ГПК України як умова прийняття господарським судом рішення, не поширюється на документи (матеріали), що підтверджують сплату судового збору за подання позовної заяви, а платіжні документи стосовно сплати судового збору не є матеріалами, необхідними для вирішення спору.

У відповідності до п. 2.23 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу ІV Господарського процесуального кодексу України", якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк, та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК);

у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК.

Враховуючи прийняття позовної заяви до розгляду та виконання позивачем вимог суду щодо оплати судового збору двічі, суд не був позбавлений можливості розглянути справу по суті та, визначившись з кількістю позовних вимог, за необхідності стягнути несплачену суму судового збору з позивача в рішенні суду з розподілом судових витрат за правилами ст.49 ГПК України в залежності від результатів розгляду справи.

Отже, обставина несплати судового збору фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ніяким чином не перешкоджала суду першої інстанції розглянути справу по суті позовних вимог з ухваленням відповідного рішення за наслідками такого розгляду, оскільки факт сплати судового збору жодним чином не впливає на встановлення фактичних обставин справи, якими сторони обґрунтовують свої правові позиції по справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2016 у справі № 915/1835/15.

Окрім того, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Тобто, даний пункт гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у справі «Воловік проти України» (заява №15123/03), визначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Тому, судові акти щодо відмови у розгляді тощо, які є формалізованими, не відповідають самій меті розгляду на предмет прийнятності, та фактично позбавляють доступу до суду.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, оскільки у господарського суду першої інстанції були правові підстави для здійснення правосуддя і розгляду справи по суті за наявними у справі матеріалами.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що господарський суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, фактично ухилився від вирішення спору по суті, результатом розгляду якого, відповідно до ст.82 Господарського процесуального кодексу України, може бути задоволення позову чи відмова в позові повністю або частково, а також від здійснення правосуддя, що суперечить вимогам ст.ст.124, 129 Конституції України.

Згідно ч.7 ст.106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Вищевикладені обставини в їх сукупності свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема пункту 5 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що апеляційну скаргу слід задоволити, ухвалу господарського суду Рівненської області - скасувати (п.4 ч.1 ст.104 ГПК України), а справу № 918/321/16 у відповідності до вимог ч.7 ст.106 ГПК України направити до господарського суду Рівненської області для розгляду по суті.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013р. №7, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись ст.ст. 101, 103 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 12.07.16р. задоволити.

Ухвалу господарського суду Рівненської області від 08 липня 2016 року у справі №918/321/16 скасувати, справу передати для розгляду по суті до господарського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/321/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.