РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2016Справа №922/1343/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт»

до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії «Савинський елеватор»

про стягнення 11 280,00 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Цапенко Б.Ю. - представник за довіреністю № 874 від 28.12.15

В судовому засіданні 10.08.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Моноліт» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії «Савинський елеватор» про стягнення заборгованості в сумі 11280,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.05.2016 справу № 922/1343/16 за вказаною позовною заявою передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ господарського суду міста Києва, справу № 922/1343/16 передано для розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою суду від 08.06.2016 суддя Пукшин Л.Г. прийняла справу № 922/1343/16 до свого провадження, розгляд справи призначити на 03.08.2016.

У судове засідання, призначене на 03.08.2016, з'явилися представники сторін.

Представник позивач позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові.

Представник відповідача подав відзив на позовні вимоги, проти яких заперечував з таких підстав. За твердженнями відповідача, на виконання умов договору постачання №; 0210 від 01.1.2015 та згідно з Специфікації до договору позивач зобов'язався поставити відповідачу товар: вугілля 65 тон на загальну суму 156 000,00 грн. У відповідності до п. 4.1.2 договору відповідачем було перераховано на рахунок позивача аванс за поставку товару на суму 75 600,00 грн. 05.11.2015 вугілля було прийнято відповідачем, при прийманні комісією відповідача було виявлено нестачу 4 700 кг вугілля, про що було складено акт від 05.11.2015. В подальшому сторони підписали накладну на отримання вугілля № 051101 у кількості 57,300 тон на суму 137520,00 грн. Позивачем було виставлено рахунок-фактуру на суму 61 920 грн, який був повністю оплачений відповідачем. Відтак, за доводами відповідача, останнім здійснено оплату за фактично отриману кількість продукції. На даний час, за твердженням відповідача, ним не отримано від позивача товару та первинних документів, що підтверджують приймання 4 700 кг вугілля. З огляду на зазначене. Просить суд відмовити у позові повністю.

У судовому засіданні 03.08.2016 оголошувалась перерва до 10.08.2016.

У судове засідання 10.08.2016 з'явився представник відповідача, позивач не забезпечив явку уповноваженого представника.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт» (надалі - постачальник/позивач) та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі директора філії «Савинський елеватор» (надалі - покупець/відповідач) було укладено договір постачання №0210 (надалі - договір).

Відповідно до п. 2.1.1 договору постачальник повинен поставити покупцю товар, якість якого відповідає державним стандартам та підтверджується сертифікатом (паспортом) якості, який постачальник надає покупцю при поставці товару.

Загальна вартість даного товару визначена у специфікації та складає 156 000,00 грн, в тому числі ПДВ (п. 3.2. договору).

Згідно з п 4.1 договору розрахунки за товар здійснюється поетапно в наступному порядку:

І етап: покупець здійснює авансовий платіж у розмірі 50%, з дати отримання повідомлення про відвантаження, від загальної вартості даного договору, що становить 78 000,00 грн, протягом 3 банківських днів на підставі отриманого рахунку-фактури постачальника, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

ІІ етап: покупець здійснює остаточний розрахунок у розмірі загальної вартості даного договору, що становить 78 000,00 грн протягом 3 банківських днів з дати поставки товару на підставі отриманого рахунку-фактури постачальника, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

У п. 5.1. договору сторони визначили строк поставки (передачі) товару - 10 робочих днів з проведення покупцем авансового платежу відповідно до умов пп. 4.1. цього договору.

Датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної на приймання та/або підписання акту приймання-передачі уповноваженими представниками обох сторін (п. 5.4. договору).

Згідно з п. 5.6. договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати поставки товару, згідно умов п. 5.4. договору.

За доводами позивача, ТОВ «Моноліт» на виконання умов договору відвантажило товар у кількості 62 тонни вугілля на загальну суму 156 000,00 грн. При прийнятті товару, відповідачем було виявлено нестачу 4 700 кг вугілля, про що було складено відповідний акт від 05.11.2015.

За твердженням позивача у п. 5.2. договору сторони передбачили поставку товару на умова СРТ згідно офіційних правил тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс 2010», а відтак відповідач як покупець взяв на себе ризики втрати чи пошкодження товару. Адже відповідно до умов СРТ («фрахт/перевезення оплачено до») означає, покупець бере на себе всі ризики втрати чи пошкодження товару, як і інші витрати після передачі товару перевізнику.

За доводами позивача, відповідачем було оплачено вартість поставленого товару лише на суму 137 520,00 грн та не оплачено вартість втраченого товару на суму 11 280,00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У п. 4.1. договору сторони перебачили розрахунки за поставлений товар у два етапи: 50 % авансовим платежем протягом 3 банківських днів на підставі отриманого рахунку-фактури постачальника та остаточний розрахунок протягом 3 банківських днів з дати поставки товару на підставі отриманого рахунку-фактури постачальника.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 131001 від 13.10.2015 на суму 75 600 грн. Відповідачем в свою чергу вказаний рахунок було оплачено повністю, що підтверджується платіжним дорученням № 7 від 21.10.2015 на суму 75 600,00 грн. В подальшому позивачем було оформлена залізнична накладна, в якій вказана маса вантажу 62 тони вугілля.

Матеріалами справи також підтверджується факт отримання 05.11.2015 відповідачем товару у загальній кількості 57 300 тон вугілля, про що свідчить накладна № 051101, підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками. Втрата товару у кількості 4 700 кг підтверджується актом від 05.11.2015 складеного комісією покупця при прийнятті товару.

Як встановлено судом, позивачем виставлено відповідачу рахунок № 211001 від 21.10.2015 на остаточну оплату товару на загальну суму 61 920,00 грн. Вказана сума була оплачена відповідачем згідно з платіжним дорученням № 97 від 06.11.2015 на суму 61 920,00 грн.

Відтак, суд погоджується із твердженням відповідача щодо оплати останнім фактично поставленого товару у повному обсязі. Що також підтверджується матеріалами справи.

Доводи позивача щодо обов'язку відповідача оплатити вартість втраченого товару на суму 11 280,00 грн, виходячи з умов п. 5.2 договору, спростовуються матеріалами справи та умовами самого договору, оскільки у п. 5.4. цього ж договору сторони визначили, що датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної на приймання та/або підписання акту приймання-передачі уповноваженими представниками обох сторін.

Судом встановлено, що сторонами на виконання умов договору підписано та скріплено печатками накладну № 051101 від 05.11.2015, згідно з якою позивач поставив, а відповідач прийняв товар у кількості 57 300 тон на загальну суму 137 520,00 грн. прийнятий товар оплачений відповідачем у повному обсязі.

Доказів на підтвердження обставин щодо підписання сторонами накладної на суму 11 280,00 грн позивачем суду не надано.

Статтею 627 цього ж Кодексу передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці докази оцінюються судом на основі всебічності, повноти й об'єктивності усіх обставин справи у своїй сукупності відповідно до положень ст. 43 ГПК України.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В порядку передбаченому ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів, не надано, за таких обставин в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.08.2016

Суддя Пукшин Л.Г.