ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2016 р. Справа № 917/661/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Євтушенкові Є.В.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1;

відповідач не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1695П/1-35) на рішення господарського суду Полтавської області від 13 травня 2016 року по справі №917/661/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Квант-Сервіс, м. Полтава

до Товариства з обмеженою відповідальністю Союз-Будресурси, м. Полтава

про стягнення 2395077,63 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13 травня 2016 року по справі №917/661/15 (суддя Кульбако М.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Союз-Будресурси на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Квант-Сервіс грошові кошти у сумі: 1411581,50 грн.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу повідомив, що ТОВ Союз-Будресурси оскаржуване рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, винесеним з повним дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У судове засідання відповідач не зявився, через канцелярію суду заявив клопотання, в якому зазначив, що уповноважений представник товариства не має змоги прибути в судове засідання для участі у розгляді апеляційної скарги у звязку з хворобою, у звязку з чим просив розгляд справи здійснювати за відсутності уповноваженого представника.

Враховуючи встановлені статтею 102 Господарського процесуального кодексу України строки розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка учасників процесу не була визнана обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 08.01.2014 року між ТОВ "Квант-Сервіс" (покупець, позивач) та ТОВ "Союз-Будресурси" (постачальник, відповідач) було укладено договір №0114СК (далі Договір).

Відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язався на умовах та в порядку, визначених цим Договором, поставити покупцю нафтопродукти, а покупець, у свою чергу, зобов'язався на умовах та в порядку, визначених цим Договором, прийняти та оплатити його.

Відповідно до п. 1.4 Договору постачальник зобов'язувався поставити товар протягом 5 днів, з моменту отримання попередньої оплати за товар в розмірі 1 286 277,51 грн.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обовязків (господарських зобовязань).

За приписами частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Даний правочин відповідає вказаній нормі, а, отже, за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до п. 4.8 Договору у випадку, коли прострочення строку поставки товару перевищує 3 (три) календарних днів, то даний Договір вважається припиненим в частині зобов'язань по поставці товару з 4 (четвертого) дня прострочення поставки, а постачальник зобов'язується сплатити покупцю грошові кошти в сумі 1 370 951,55 грн., яка складається з штрафу в розмірі 84 674,04 грн. та отриманої по даному договору попередньої оплати в розмірі 1 286 277,51 грн. В разі не сплати постачальником до 01.06.2014 р. покупцю грошових коштів в розмірі 1 286 277,51 грн. постачальник зобов'язується сплатити покупцю штраф в розмірі 0,5 % від суми 1 286 277,51 грн., за кожний день порушення оплати.

У рішенні місцевий господарський суд зазначив, що у червні 2014 року ТОВ "Квант-Сервіс" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з ТОВ "Союз-Будресурси" заборгованості за договором поставки №0114СК від 08.01.2014 року у сумі 1499579,35грн., у т.ч. 1286277,51 грн. - сума попередньої оплати, 84674,04 грн. - штраф відповідно до п. 4.7 договору та 128627,80 грн. - штраф відповідно до п. 4.8 договору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.08.2014 р. по справі №917/1228/14, залишеним без змін судом апеляційної інстанції постановою від 01.10.2014 р., позовні вимоги ТОВ "Квант - Сервіс" до ТОВ "Союз-Будресурси" про стягнення 1 499 579,35 грн. задоволено в повному обсязі, стягнуто з ТОВ "Союз-Будресурси" на користь ТОВ "Квант-Сервіс" - заборгованість за договором поставки №0114 СК від 08.01.2014р. у сумі 1 499 579,35 грн., яка складається з: суми попередньої оплати в розмірі 1 286 277,51 грн., суми штрафу відповідно до п. 4.7 Договору в розмірі 84 674,04 грн. та суми штрафу відповідно до п. 4.8 Договору в розмірі 128 627,80 грн. (0,5 % від суми 1 286 277,51 грн., за 20 днів порушення оплати), а також судовий збір 29 991,59 грн.

На виконання рішення господарського суду від 19.08.2014 р. по справі №917/1228/14 відповідач у добровільному порядку сплатив на користь позивача 13.02.2015 року - 309 450,28 грн., 03.03.2015 року - 245,92 грн., 20.04.2015 р. - 30 000,00 грн., 28.04.2015 р. - 18 181,82 грн., 30.042015 р. - 20 000,00 грн.

Однак, відповідач в повному обсязі покладені на нього вказаним рішенням грошові зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 048 316,17 грн. штрафу за період з 21.06.2014 р. по 30.11.2014 р., 340 087,87 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2014 р. по березень 2015 р. та 23 177,46 грн. 3% річних за період з 02.10.2014 р. по 30.04.2015 р. (з урахуванням заяви про зменшення від 23.03.2016 р. за вх. №3643).

Відмовляючи ТОВ "Квант-Сервіс" у задоволенні позову, господарський суд виходив з наступного.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог статті 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень ч. 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції, що встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором лише за порушення грошових зобов'язань.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Як встановлено у рішенні суду, умовами договору №0114СК від 08.01.2014 р. розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

З аналізу матеріалів справи та наведених законодавчих норм, суд попередньої інстанції дійшов висновку, який підтримує колегія суддів про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу, інфляційних втрат, 3% річних за не повернення сплаченої попередньої оплати за товар.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що прийняте у даній справі рішення господарського суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги щодо порушення цих норм є безпідставними, твердження апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13 травня 2016 року по справі №917/661/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 04.08.2016 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Хачатрян В.С.