РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2016Справа №910/10366/16

За позовом Міністерства оборони України

До Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

Про стягнення 1 129 544,59 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Озеров О.С. представник за довіреністю № 220/212/д від 10.03.16.

Від відповідача: Медецька А.О. представник за довіреністю № 27/11-13Д від 18.01.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - відповідач) про стягнення: 186 379,11 грн. коштів не перерахованих позивачу за реалізацію спецвиробів за Договором комісії № 270/4/59-11ЗР від 21.04.11., 14 093,01 грн. - пені, 16 789,44 грн. - 3% річних, 135 683,99 грн. - інфляційних втрат, 776 599,04 грн. - за отримані проте не реалізовані за вказаним договором спецвироби.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.16. порушено провадження у справі № 910/10366/16 та призначено її до розгляду на 16.06.16.

16.06.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано заяву про застосування строку позовної давності до всіх позовних вимог.

В судовому засіданні 16.06.16. на підстав ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 19.07.16.

19.07.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.16. розгляд справи було відкладено на 02.08.16.

28.07.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 02.08.16. позивачем підтримано свої позовні в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 02.08.16. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/10366/16.

В судовому засіданні 02.08.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.04.11. між позивачем (далі - Міністерство, Комітент) та відповідачем (далі - Підприємство, Комісіонер) було укладено Договір комісії № 270/4/59-11ЗР про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Міністерство доручило Підприємству, а Підприємство взяло на себе зобов'язання за комісійну плату укласти та виконати на умовах, що не суперечать Договору, та виконати від свого імені, в інтересах Міністерства та за його рахунок контракт з покупцем-нерезидентом (далі - Покупець) на експортну поставку на умовах FOB - порт «Октябрський» відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс» у редакції 2000 року, виробів (далі - Спецвироби) відповідно до специфікації Спецвиробів, які передаються Комітентом Комісіонеру для реалізації (додаток № 1, що є невід'ємною частиною Договору). При цьому реалізація Спецвиробів проводиться серед Покупців, які згідно з національним законодавством країни реєстрації можуть набувати права власності на Спецвироби, що відповідно до законодавства вилучені чи обмежені в цивільному обороті.

Строк дії Договору сторонами погоджено п 12.1 з моменту його підписання і діє до 31.12.11.

Згідно з п. 4.1 Договору загальна сума Договору за якою Комітент передає для реалізації Комісіонеру Спецвироби, підтверджується додатками до Договору, встановлюється сторонами в розмірі 16 953 154,60 грн., без ПДВ і включає залишкову вартість Спецвиробів.

Пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що ціна реалізації Спецвиробів Покупцю встановлюється Комісіонером з врахуванням вимог п. 4.1 Договору, кон'юнктури ринку, комісійної плати та витрат Підприємства погоджених з Комітентом, а також встановлених чинним законодавством податків, які безпосередньо пов'язані з реалізацією Спецвиробів Покупцю та виконанням умов Договору. Ціна реалізації повинна бути вищою залишкової вартості Спецвиробів та вказаних витрат, якщо інше не буде погоджене з Міністерством економіки та обумовлене додатковою угодою між сторонами.

В п. 4.3 Договору закріплено, що грошова сума, яку Комісіонер зобов'язується перерахувати Комітенту, повинна бути не менше суми, зазначеної у п. 5 Зведеної відомості запланованих надходжень та витрат за Договором. У разі зміни офіційного курсу долара США, ця сума підлягає коригуванню на коефіцієнт збільшення (зменшення) офіційного курсу долара США на день продажу валютних надходжень, який проводиться згідно п. 1.7 Договору, з уражанням того, що сума коштів, яка підлягає перерахуванню на рахунок Комітента, не може бути меншою від залишкової вартості Спецвиробів у гривнях.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові (ст. 1014 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення 186 379,11 грн. коштів не перерахованих позивачу за реалізацію спецвиробів за Договором, позивач вказує на те, що залишкова вартість переданого Покупцю Майна становить 7 824 477,12 грн., а відповідачем здійснено перерахування 7 638 098,01 грн., а отже, Комісіонером утримано кошти позивача у сумі 186 379,11 грн.

При цьому, позивач наголошує на тому, що такі грошові кошти відповідач повинен був перерахувати до 06.02.12.

Положеннями п. 5.5 Договору передбачено, що кошти, які отримані Комісіонером за реалізацію покупцю Спецвиробів, за виключенням комісійної плати та документально підтверджених сум витрат, понесених Комісіонером при організації реалізації Покупцю Спецвиробів за Договором (у розмірах, погоджених з Комітентом) протягом п'яти днів з дати зарахування коштів на рахунок Комісіонера перераховуються у гривнях на реєстраційний рахунок Комітента. У випадках, коли від Покупця на рахунок Комісіонера надходить попередня оплата за Спецвироби, кошти, які підлягають перерахуванню на рахунок Комітента, Комісіонер перераховує протягом п'яти банківських днів з дати підписання Акту прийому-передачі Спецвиробів від Комісіонера до Покупця.

Акт прийому-передачі майна від відповідача Покупцю підписаний 30.01.12., а тому відповідач зобов'язаний був перерахувати позивачу грошові кошти в розмірі не меншому ніж 7 824 477,12 грн. до 06.02.12. включно (за приписами п. 5.5 Договору).

Стосовно доводів відповідача про те, що він мав право на утримання коштів з тих, що були перераховані йому Покупцем за Спецвироби, в рахунок відшкодування своїх витрат, а саме за проведення передпродажної підготовки Спецвиробів, суд відзначає, що за приписами п. 4.3 Договору, сума коштів, яка підлягає перерахуванню на рахунок Комітента, в будь-якому випадку не може бути меншою від залишкової вартості Спецвиробів у гривнях.

Відповідач не заперечує того, що грошові кошти за Спецвироби за Договором він мав перерахувати позивачу до 06.02.12. включно, проте, вказує на те, що Міністерством оборони України було пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення грошових коштів в розмірі 186 379,11 грн.

Проте, за висновками суду, строк позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу не сплив з наступних підстав.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п. 2.2 зазначеної Постанови, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.07. Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п. 4.2 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідач зобов'язаний був перерахувати позивачу грошові кошти за Договором до 06.02.12. включно, отже строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості почав свій перебіг 07.02.12.

Статтю 264 Цивільного кодексу України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч. 1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст. 264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. (п. 4.3 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Пунктом 4.4.1 вказаної Постанови передбачено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як підтверджується матеріалами справи, надходження коштів від реалізації військового майна на рахунки Міністерства оборони України за Договором комісії від відповідача було: 6 948 400,10 грн. 03.11.11., 260 369,60 грн. 29.12.11., 429 328,00 грн. 04.06.13.

Судом встановлено, що дії по визнанню боргу було вчинено відповідачем до моменту спливу трирічного строку позовної давності з моменту визначеного вище початку його перебігу.

З огляду на наведене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що здійснення відповідачем часткових проплат вказує на визнання відповідачем своїх зобов'язань з оплати коштів за Договором, що свідчить про переривання, зокрема, 04.06.13. перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення означеної заборгованості.

Як зазначалось вище, після переривання перебіг позовної давності починається заново, отже, у даному випадку строк позовної давності за вимогою про стягнення 186 379,11 грн. почав свій перебіг заново 05.06.13. та на момент звернення до суду 03.06.13. не сплив.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення 186 379,11 грн. коштів не перерахованих позивачу за реалізацію спецвиробів.

Щодо вимог позивача про стягнення 16 789,44 грн. - 3% річних, 135 683,99 грн. - інфляційних втрат, суд відзначає наступне.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за Договором в частині перерахування грошових коштів в розмірі 186 379,11 грн., позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати за період з 07.02.12. по 06.02.15.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

За висновками суду, з урахуванням умов Договору стосовно строків внесення плати, позивач був обізнаний про порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань вже 06.02.12, отже саме в цей день у останнього виникло право на нарахування 3% річних, збитків від інфляції.

Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за розглядуваним позовом розпочався 07.02.12. та закінчився 06.02.15.

При цьому, суд зазначає, що у п. 4.4 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

3% річних та збитки від інфляції за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п. 1.14 Постанови № 14 від 17.12.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та збитків від інфляції. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.07.14. Вищого господарського суду України по справі № 910/4129/14.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення нарахувань, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, після спливу строку позовної давності (з 07.02.15.) є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Після здійснення власного розрахунку суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 53 788,26 грн. інфляційних втрат та 16 789,44 грн. - 3% пічних. Інфляційні втрати в розмірі 81 895,73 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 14 093,01 грн. пені, суд відзначає наступне.

За затримку платежів Комітенту проти встановлених Договором строків Комісіонер з власнх коштів сплачує Комітенту пеню, яка обчислюється виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент фактичного проведення платежів, нараховану на суму своєчасно проведених Комісіонером платежів за кожний календарний день затримки.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Позивач нараховує пеню на суму 186 379,11 грн. за період з 07.02.12. по 07.08.12.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Стосовно клопотання відповідача про застосування строку позовної давності в частині стягнення пені, суд відзначає наступне.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення в сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлені ГК України.

Поняття позовної давності міститься в ст. 256 ЦК України, відповідно до якої позовні давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (постанова судової палати у господарських справах Верховного суду України від 27.04.12. № 3-27гс12, висновки від 01.08.12. Верховного суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України за перше півріччя 2012 р.).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Отже, пеня може бути розрахована лише за шість місяців з дня виникнення прострочення та стягнена в межах року, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою. (правова позиція, викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.02.11. № 46/395).

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

При цьому слід враховувати, що позовна вимога про стягнення пені пов'язана з триваючим правопорушенням - простроченням виконання зобов'язання. Оскільки пеня стягується у певних відсотках від простроченого зобов'язання за кожен день такого прострочення, то строк позовної давності (один рік) починається для кожної позовної вимоги про сплату пені окремо за кожен прострочений день. (Такої ж правової позиції притримується Вищий господарський суд України, Постанова № 41/153-07 від 11.10.2007 року).

Позивач звернувся з даним позовом до суду 03.06.16.

Таким чином, рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою, становить з 03.06.15. по 03.06.16., в той час як позивач нараховує пеню за період з 07.02.12. по 07.08.12.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про стягнення 776 599,04 грн. обґрунтовано тим, що відповідачем позивачу не було повернуто 122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць, а тому вказані кошти мають бути перераховані Комісіонером Комітенту за отримані проте не реалізовані за Договором спецвироби.

Як відзначалось судом, строк дії Договору сторонами погоджено п 12.1 з моменту його підписання і діє до 31.12.11.

Після закінчення строку дії Договору, за зверненням відповідача листом № 27/3-11637 від 23.12.11., додаткова угода про продовження строку дії Договору укладена не була з підстав того, що військове майно, зазначене в Договорі, не було включено до Переліку військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужено, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.08.11. № 1022-р, про що відповідача було повідомлено листом від 26.01.12. № 181/4/374.

122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць, які були передані відповідачу за нарядом № 342/2/Н/11-337 від 10.06.11., Актом прийому-передачі Спецвиробів від позивача до відповідача від 23.06.11. Комісіонером Комітенту повернуті не були.

Відповідач листами № 27/5-7693 від 04.08.15., № 27/5-9594 від 30.09.15., вказував Міністерству оборони України на те, що вказані постріли залишилися на тимчасово окупованій території м. Петровське, Луганської області (Хімічне казенне об'єднання ім. Г.І.Петровського) та просив закрити Договір за фактичним станом, списавши 122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць в якості безповоротних витрат, а також понесених Комісіонером витрат за фактичним станом.

Разом з тим, за приписами п. 3.3 Договору, до здійснення Комітентом передачі та підписання повноважними представниками Комітента і Комісіонера Акту прийняття-передачі, всі ризики збитків та/або ушкоджень, які можуть зазнавати Спецвироби, зберігаються за Комітентом. З моменту підписання Акту прийому-передачі всі вищезазначені ризики покладаються на Комісіонера.

Оскільки Комісіонером було прийнято за Актом (підписаним сторонами та скріпленим печатками) приймання-передачі 122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць, то ризики збитків та/або ушкоджень, які зазнали Спецвироби, несе відповідач.

Закінчення строку дії Договору 31.12.11., на противагу твердженням відповідача, не звільняє його від виконання умов Договору чи від відповідальності за таке невиконання.

При цьому, оскільки відповідач грошові кошти за реалізацію 122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць позивачу не перерахував в зв'язку з тим, що не реалізував такі Спецвироби, то на вимогу Міністерства оборони України, він зобов'язаний повернути останньому такі Спецвироби або їх залишкову вартість.

Відповідач в праві пред'явити таку вимогу в буд-який час після закінчення строку дії Договору.

При цьому, про неможливість повернути 122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць відповідач повідомив позивача листами від 2015 року.

Отже, з вимогою про повернення залишкової вартості зазначених нереалізованих Спецвиробів позивач звернувся до відповідача шляхом звернення з даним позовом до суду, не пропустивши строк позовної давності.

З огляду на те, що відповідач 122мм пострілів ВОФ81 у кількості 1148 одиниць позивачу не повернув, як і не перерахував їх залишкової вартості в розмірі 776 599,04 грн., то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36; ідентифікаційний код 14281072) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) 186 379 (сто вісімдесят шість тисяч триста сімдесят дев'ять) грн. 11 коп. - не перерахованих коштів за Договором комісії, 53 778 (п'ятдесят три тисячі сімсот сімдесят вісім) грн. 26 коп. - інфляційних втрат, 16 789 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят дев'ять) грн. 44 коп. - 3% річних, 776 599 (сімсот сімдесят шість тисяч п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 04 коп. - залишкової вартості неповернутих пострілів, 15 503 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот три) грн. 34 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.08.16.

Суддя Т.М. Ващенко