ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" серпня 2016 р.Справа № 916/1325/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "ШПОЛАТЕХАГРО";

до відповідача: 1. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "РОСКО ТРЕЙД";

2. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС";

про визнання недійсним договору

Суддя Степанова Л.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю;

Від відповідачів: 1. ТОВ "РОСКО ТРЕЙД": не зявився;

2. ТОВ "ЛЕКС": не зявився;

Суть спору: про визнання недійсним договору.

Приватне акціонерне товариство "ШПОЛАТЕХАГРО" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "РОСКО ТРЕЙД" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС" в якому просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір поруки від 22.09.2016р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.05.2016р. порушено провадження у справі №916/1325/16.

21.06.2016р. за вх.суду№2-3339/16 позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів в якому просив витребувати у відповідачів оригінал та належним чином засвідчену копію договору поруки від 22.09.2016р. укладеного між ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" та ТОВ "ЛЕСК" в забезпечення виконання договору поставки №180915 від 18.09.2015р. та витребувати у господарського суду Дніпропетровської області матеріали господарської справи №904/10644/15 за позовом ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" до відповідачів ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" та ТОВ "ЛЕСК" про стягнення боргу та штрафних санкцій.

Зазначене клопотання судом було задоволено частково, а сааме в частині витребування у відповідачів оригіналу та належним чином засвідченої копії договору поруки від 22.09.2016р. укладеного між ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" та ТОВ "ЛЕСК" в забезпечення виконання договору поставки №180915 від 18.09.2015р., в решті клопотання судом відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю.

19.07.2016р. за вх.суду№18027/16 позивач звернувся до суду з клопотанням про залучення документів до матеріалів справи.

29.07.2016р. за вх.суду№18949/16 позивач надав до суду додаткові пояснення.

В судовому засіданні від 04.08.2016р. позивач надав лист в якому зазначив номер договору поруки 2209/2 (вх.суду№19397/16 від 04.08.2016р.).

Відповідачі в засідання суду не з`явилися, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористалися. Ухвали господарського суду Одеської області від 25.05.2016р., 09.06.2016р., 11.07.2016р., 19.07.2016р., направлялись відповідачам за належними адресами, зазначеними в позовній заяві та Спеціальних витягах з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримані відповідачами згідно наявних в матеріалах справи поштових повідомленнях про вручення.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Враховуючи викладене, справа розглядається без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

18.09.2015р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "РОСКО ТРЕЙД" (відповідач 1, Постачальник, ТОВ "РОСКО ТРЕЙД") та Приватним акціонерним товариством "ШПОЛАТЕХАГРО" (позивач, Покупець, ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО") було укладено договір поставки №180915 (далі договір поставки) за яким Постачальник зобовязується поставити Покупцю засоби захисту рослин та іншу хімічну продукцію, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити товар на умовах договору.

Оплата товару здійснюється покупцем в строк передбачений даним договором, у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті на зазначений в договорі розрахунковий рахунок Постачальника. Допускається оплата у готівковій формі відповідно до вимог чинного законодавства. Датою оплати вважається день зарахування грошових коштів за товар на розрахунковий рахунок постачальника (п.2.2. договору поставки).

Згідно з умовами п. 4.2. договору поставки товар повинен бути поставлений покупцю в термін до 18.09.2015р., якщо інші строки поставки не вказані у специфікаціях, і за умови належного виконання покупцем своїх зобовязань за цим договором.

Відповідно до п. 7.2. договору поставки даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

22.09.2015р. між ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" (відповідач 1, Кредитор) та ТОВ "ЛЕКС" (відповідач 2, Поручитель) укладений договір поруки № 2209/2 (далі договір поруки), згідно з яким Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" (позивач, Боржник) взятих на себе зобовязань, які випливають з договору поставки №180915 від 18.09.2015р., укладеним між ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" та ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО", в тому числі: ТОВ "ЛЕКС" зобовязаний сплатити на користь ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" частину заборгованості ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" в розмірі та на умовах визначених цим договором; ТОВ "ЛЕКС" повинен виконати зобовязання в тому ж порядку, який встановлено для ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" договором з урахуванням порядку, зазначеного у цьому договорі.

Поручитель відповідає перед Кредитором у розмірі зобовязань передбачених договором поставки, але в сумі, що не перевищує 1000,00грн. Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Кредитора вимагати виконання зобовязань, вказаних у п. 1.1. цього договору як від Боржника та Поручителя разом, так і від кожного окремо, з урахуванням розміру відповідальності Поручителя, зазначеного в цьому пункті (п.1.2. договору поруки).

Згідно з умовами п. 1.3. договору поруки відповідальність Поручителя виникає у випадку невиконання/неналежного виконання Боржником зобовязань.

Поручитель відповідає перед Кредитором за невиконання/неналежне виконання зобовязань всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (п.1.4. договору поруки).

Згідно п. 2.1. договору поруки Кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання зобовязань, які випливають з договору переведення боргу за умови, якщо в установлений договором переведення боргу строк виконання, зобовязання не будуть виконані Боржником або виконані не в повному обсязі, або виконані неналежним чином.

Відповідно до п. 5.4. договору поруки дія цього договору закінчується 31.12.2015р., але не раніше належного виконання боржником взятих на себе зобовязань по договору переведення боргу у повному обсязі чи виконання поручителем своїх зобовязань, згідно з умовами цього договору.

Як зазначає позивач, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016р. по справі №904/10644/15 за позовом ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" до відповідачів ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" та ТОВ "ЛЕСК" про стягнення боргу та штрафних санкцій, позов ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" 1467079,80грн. основного боргу, 293615,96грн. штрафу, 93796,22грн. пені, 62745,33грн. 30% річних, 28773,55грн. судового збору та стягнуто з ТОВ "ЛЕСК" 1000,00грн. частину заборгованості. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016р. залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 25.05.2016р. постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. залишено без змін.

В обґрунтування позовних вимог про визнання договору поруки недійсним, позивач посилається на те, що договір поруки створено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а саме сума на яку поручився ТОВ "ЛЕКС" - 1000 грн., що складає лише 0,059% від суми лише основного боргу (за розрахунками ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" становить 1668079,80грн. у звязку з чим така порука ніяк не може розглядатись як реальне забезпечення виконання зобовязання. Укладення договору поруки мало на меті лише передачу справи на вирішення господарського суду Дніпропетровської області, а не Черкаської області, тобто мета укладення договору поруки не була матеріально-правовою а процесуальною, що підтверджує укладання договору поруки саме 22.09.2015р., після чого ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" відразу звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення боргу. Для реального забезпечення вимог Кредитора, відповідачі повинні були, як мету укладання оспорюваного правочину, вказати повну солідарну відповідальність поручителя та боржника. Сума грошового зобовязання становить фактично майже 2000000,00грн., про те відповідачі вирішують обмежити поруку сумою в 1000,00грн., що підтверджує лише реальну фіктивність договору поруки, оскільки розмір поруки не становить, попри повну солідарність відповідальності, навіть 50% суми боргу.

Позивач стверджує, що визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Умисел відповідачів полягає в зміні територіальної підсудності спору про стягнення заборгованості з позивача. Про фіктивність договору поруки свідчить навіть той факт, що навіть з урахуванням положень ст.15 ГПК України, ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" звертається до господарського суду за місцем знаходження Поручителя з якого можна стягнути суму боргу розміром 1000,00грн. а ні за місцем знаходження ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" позовні вимоги до якого становлять близько 2000000,00грн. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як зазначає позивача, в даному випадку, якби сторони договору поруки намагалися досягти реального правового результату, розмір поруки Поручителя не був би обмежений сумою в 1000,00грн. Мета будь-якого Кредитора при укладанні з Поручителем договору поруки - є гарантоване виконання зобовязання боржника в повному обсязі за рахунок Поручителя. Відповідачі договір поруки в межах 1000,00грн. ніяким чином не ставили за мету в повній мірі захистити інтереси Кредитора щодо виконання боргового зобовязання ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАЕРО", дійсна мета, та як юридичні наслідки підписання оспорюваного правочину - це територіальна зміна підсудності. Таким чином, відповідачі укладаючи оспорюваний правочин, за попередньою домовленістю, розуміючи мету укладання даного правочину, розуміючи наслідки укладання такого правочину, укладали його та розуміли, що за природою цей правочин не несе жодних правових наслідків для Поручителя щодо сплати суми боргу.

Позивач стверджує, що відповідачі, укладаючи оспорюваний правочин порушили (зачепили) права та законні інтереси позивача щодо належного судового захисту своїх законних прав та інтересів, та фактично штучним маніпулюванням юридичними фактами знехтували чіткими та безспірними положеннями ст.15 ГПК України щодо територіальної підсудності даної категорії справ та навмисно створили умови за яких спір щодо стягнення з позивача заборгованості за договором поставки розглядався з порушенням територіальної підсудності спору. Фіктивний договір поруки порушує права позивача на належний судовий захист в порядку визначеному ст.15 ГПК України, та суд зобовязаний припинити дію, що порушує право позивача на належний судовий захист своїх прав прийнявши рішення про визнання недійсним оспорюваного договору поруки.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним укладений між ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" та ТОВ "ЛЕКС" договір поруки від 22.09.2016р. №2209/2.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що 22.09.2015р. між відповідачами укладений договір поруки № 2209/2 згідно з яким відповідач 1 поручається перед відповідачем 2 за належне виконання позивачем зобовязань за договором поставки №180915 від 18.09.2015р. в тому числі: відповідач 2 зобовязаний сплатити на користь відповідача 1 частину заборгованості позивача в розмірі та на умовах визначених цим договором; відповідач 1 повинен виконати зобовязання в тому ж порядку, який встановлено для позивача договором з урахуванням порядку, зазначеного у цьому договорі.

В обґрунтування підстав позову про визнання договору поруки №2209/2 від 22.09.2015р. позивач посилається на ст. 234 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсним" із змінами та доповненнями).

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Якщо чинне законодавство прямо не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь - яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" із змінами та доповненнями).

Звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір поруки, не будучи його стороною, позивач зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 5 ст.203 ЦК України необхідно встановити наявність умислу сторін договору на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсним" із змінами та доповненнями).

Доводи позивача про те, що оспорюваний договір поруки не спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки направлений лише на зміну підсудності господарського спору за вказаним вище договором поставки, судом до уваги не приймається, оскільки відповідачем 1 на виконання договору поруки зокрема відповідачу 2 було предявлено вимогу щодо виконання зобовязань поручителя про що свідчить наявне в матеріалах справи рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/10644/15, яким стягнуто з ОСОБА_3 "ШПОЛАТЕХАГРО" 1467079,80грн. основного боргу, 293615,96грн. штрафу, 93796,22грн. пені, 62745,33грн. 30% річних, 28773,55грн. судового збору та стягнуто з ТОВ "ЛЕСК" 1000,00грн. частину заборгованості та яке набрало чинності.

Щодо посилання позивача на незначну суму поруки у відповідності до суми зобов'язання боржника за договором поставки то слід зазначити, що статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 553 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Тобто, сторонами договору поруки є лише кредитор і поручитель і такий договір укладається у відповідності до вимог закону, а саме ст.ст. 553 559 ЦК України, саме між кредитором і поручителем, при цьому не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов'язків боржника.

При цьому, із аналізу зазначених вище норм вбачається, що сторони при укладенні договору можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд та встановити розмір відповідальності за поручителя перед кредитором за виконання зобов'язань боржником як у повному обсязі так і певній його частині.

Крім того позивачем не надано доказів яким чином укладений між відповідачами договір поруки порушив права боржника за договором поставки.

Враховуючи, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності умислу відповідачів на укладання фіктивного договору поруки, наявності порушених прав боржника, його доводи відхилено як безпідставні. Саме лише уявлення позивача про фіктивність оспорюваного договору поруки за відсутністю при цьому прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку.

Посилання позивача на те, що фіктивним договором поруки порушуються право позивача на належний судовий захист в порядку визначеному ст.15 ГПК України, не приймаються до уваги господарським судом, оскільки вимогами ст.15 ГПК України передбачена можливість розгляду справ господарським судом як за місцезнаходженням відповідача, так і за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "ШПОЛАТЕХАГРО" до відповідачів ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "РОСКО ТРЕЙД" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС" про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору поруки від 22.09.2016р., необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, ст.ст. 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові Приватного акціонерного товариства "ШПОЛАТЕХАГРО" до відповідачів ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "РОСКО ТРЕЙД" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС" про визнання недійсним договору поруки від 22.09.2016р. - відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 08 серпня 2016 р.

Суддя Л.В. Степанова