ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Справа № 908/283/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В.А., Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного підприємства - фірми "Дарьял"
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2016
у справі № 908/283/16 Господарського суду Запорізької області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Маріупольський графітовий комбінат"
доПриватного підприємства - фірми "Дарьял"
простягнення коштів

в судовому засіданні взяли участь представники :

- позивачаОлійник О.С.
- - відповідачане з'явився

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство "Маріупольський графітовий комбінат" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Приватного підприємства - фірми "Дарьял", в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних за період з 15.05.2015 по 22.12.2015 в сумі 1 474 грн. 40 коп. та інфляційних нарахувань за період з 15.11.2013 по 22.12.2015 в сумі 64 804 грн. 76 коп.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.03.2016 (суддя Сушко Л.М.) у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 37 643 грн. 55 коп. інфляційних втрат, 1 474 грн. 40 коп. 3% річних, 813 грн. 30 коп. судового збору, 900 грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2016 (головуючий суддя Бойченко К.І., судді: Марченко О.А., Зубченко І.В.) у даній справі вказане рішення скасовано частково. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Приватне підприємство - фірма "Дарьял" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову - залишити в силі.

У відзиві на касаційну скаргу Публічне акціонерне товариство "Маріупольський графітовий комбінат" заперечує проти доводів касатора і просить суд залишити його скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції - без змін.

10.08.2016 в судовому засіданні Публічне акціонерне товариство "Маріупольський графітовий комбінат" подало письмові пояснення, які залучені до матеріалів справи та враховані судом.

Приватне підприємство - фірма "Дарьял" не реалізувало процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення було повідомлено належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що в межах іншого судового провадження Господарським судом Запорізької області розглядався спір за позовом Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітовий комбінат" до Приватного підприємства - фірми "Дарьял" про стягнення 85 643 грн. 35 коп. (в т. ч. заборгованості за договором № 01-151208 від 15.12.2008 у сумі 80 803, 94грн., 3 % річних у розмірі 907, 39грн. та 3 932,02 грн. пені.) та за зустрічним позовом Приватного підприємства - фірми "Дарьял" до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітовий комбінат" про стягнення 73 436 грн. 07 коп. збитків, у зв'язку із поставкою продукції, якість якої не відповідає сертифікату якості на неї.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.06.2015 у справі № 908/1176/14 задоволені як первісні, так і зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Підставою для прийняття рішення став висновок про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22.09.2015, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду від 25.02.2016, рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2015 у справі № 908/1176/14 скасовано частково в частині задоволення зустрічних позовних вимог, в іншій частині зазначене рішення залишено без змін, стягнуто з ППФ "Дарьял" на користь ПАТ "Маріупольський графітовий комбінат" судові витрати.

Заявлений у даній справі позов про стягнення 3 % річних за період з 15.05.2015 по 22.12.2015 в сумі 1 474 грн. 40 коп. та інфляційних нарахувань за період з 15.11.2013 по 22.12.2015 в сумі 64 804 грн. 76 коп. мотивований неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором № 01-151208 від 15.12.2008 щодо своєчасної та повної сплати вартості поставленого товару. Позивач послався на те, що заборгованість була погашена відповідачем в повному обсязі лише 23.12.2015.

Колегія вважає висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову обґрунтованим, виходячи з наступного.

За загальним правилом відсутність вини особи у порушенні зобов'язанні може бути підставою для звільнення цієї особи від відповідальності (стаття 611 ЦК України).

Разом з тим, у частині першій статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Отже, ця норма встановлює для грошового зобов'язання виключення із загального правила.

Згідно із частиною другою зазначеної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку про те, що спеціальні правові наслідки прострочення грошового зобов'язання у вигляді сплати суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми настають, навіть у випадку неможливості виконання боржником грошового зобов'язання, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, в пункті 7.1. своєї постанови № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання у строки, визначені у договорі, та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України, оскільки інфляційні процеси тривають, і грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним.

Відповідно до банківської виписки від 24.12.2015, відповідач сплатив на користь позивача заборгованість в розмірі 80 803 грн. 94 коп., 5 550 грн. 30 коп. пені, 3 616 грн. 31 коп. 3% річних та 1 827 грн. 00 коп. судового збору згідно наказу Господарського суду Запорізької області від 15.10.2015 у справі № 908/1176/14.

Враховуючи, що 3 % річних та інфляційні втрати, які нараховані позивачем за в межах періоду невиконання рішення суду, колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову в повному обсязі.

Посилання в касаційній скарзі на неправильність розрахунків сум інфляційних втрат та 3 % річних колегія вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не був позбавлений права подати суду контррозрахунок, однак своїм правом при розгляді даної справи він не скористався, відповідний контррозрахунок до матеріалів справи не надав.

У відповідності до вимог статті 43 ГПК України, судом апеляційної інстанції дана належна правова оцінка сукупності поданих до матеріалів справи доказів з правильним застосуванням до спірних правових відносин норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для скасування оскаржуваної постанови, відсутні.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв до розгляду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітовий комбінат", оскільки не дослідив обставини належності підпису представника апелянта, не приймаються колегією до уваги з наступних підстав.

Прийняття і розгляд апеляційної скарги можливий лише з дотриманням приписів частини другої статті 94 ГПК України щодо необхідності підписання особою, яка подає скаргу або її представником.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо апеляційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

В пункті 7 своєї постанови № 7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що якщо після прийняття апеляційної скарги виникають сумніви у наявності в особи, яка підписала скаргу, права на її підписання, суд пропонує заявникові подати відповідні докази. У разі неподання таких доказів скарга залишається без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 81 ГПК з винесенням відповідної ухвали.

Відповідні процесуальні дії судом не вчинялися, що свідчить про те, що сумнівів у суду щодо наявності в особи права на підписання апеляційної скарги не було.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

З приводу заявленого позивачем клопотання про стягнення з відповідача 5 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката у суді касаційної інстанції, колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В п. 6.3 своєї постанови від 21.02.2013 № 7"Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (з змінами і доповненнями) Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Пунктом 6.5 вищезазначеної постанови Пленуму роз'яснено, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді касаційної інстанції позивачем надано договір про надання правової допомоги № 02/14 від 06.02.2014, доручення № 9 до договору про надання правової допомоги № 02/14 від 06.02.2014, платіжне доручення № 1072 від 08.08.2016 та статут Адвокатського об'єднання "Київський адвокат", витяг з ЄДПОУ.

Враховуючи принципи співрозмірності та розумності судових витрат і те, що судові витрати у розмірі 5 000, 00 грн. є неминучими, а їх розмір є обґрунтованим саме в обумовленій у договорі про надання правової допомоги № 02/14 від 06.02.2014 та фактично сплаченій сумі, судова колегія вважає за можливе покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати в суді касаційної інстанції у вказаній сумі.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2016 у справі № 908/283/16 залишити без змін.

Стягнути з Приватного підприємства - фірми "Дарьял" на користь Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітовий комбінат" 5 000 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

Доручити Господарському суду Запорізької області видати наказ.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і М. В. Данилова

Т. Б. Данилова