ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 серпня 2016 р. Справа № 902/334/16

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.,

суддів Говор Н.Д., Яремчука Ю.О,

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, паспорт серії АВ №749829 , виданий Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області 19.03.2007р.,

позивача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 28.03.2016, посвідчення №447478 від 24.06.2015р.;

відповідача: ОСОБА_3, витяг з договору про надання правової допомоги №б/н від 18.05.2016р., посвідчення адвоката,

відповідача: ОСОБА_4, паспорт серії АА №875679, виданий Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області 28.01.1999, керівник, довідка ЄДРПОУ АБ № 555563 від 21.11.2012.

керівника СТ "Жабокрицьке споживче товариство": ОСОБА_5, паспорт серії АА № 789971, виданий Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області 11.09.1998, довідка ЄДРПОУ №440180 від 18.06.2012р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Крижопільського районного споживчого товариства (вул. Комсомольська, 17-а, смт. Крижопіль, Вінницька область, 24600)

до: Городківського сільського споживчого товариства (вул. Леніна, 2, с. Городківка, Крижопільський район, Вінницька область, 24615)

про визнання права власності на магазин,

ВСТАНОВИВ:

Крижопільське районне споживче товариство (позивач, Крижопільське РСТ) звернулось з позовом до Городківського сільського споживчого товариства (відповідача, Городківське ССТ) про визнання права власності на майно (магазин), що розташоване за адресою: вул. Свердлова, 3, с. Висока Гребля, Крижопільський район, Вінницька область.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25 грудня 1973 року Крижопільська райспоживспілка, до якої згідно конференції споживчої кооперації району від 20 серпня 2002 року були приєднані Городківське, Жабокрицьке та Крижопільське споживчі товариства, і правонаступником якої є Крижопільське РСТ, збудувала спірний магазин. Факт будівництва, на думку позивача, стверджується актом приймання в експлуатацію від 25 грудня 1973 року. Окрім того, за даними державного земельного кадастру земельна ділянка, на якій розташовано магазин, рахується за Крижопільським РСТ. Також на магазин позивачем виготовлено технічну документацію і він перебуває на його балансі.

Відтак, посилаючись на положення ст.392 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати за ним право власності на спірне майно (магазин).

Ухвалою суду від 12.04.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/334/16, призначено її до розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 19.05.2016 року розгляд справи відкладався з обєктивних причин з метою витребування додаткових доказів. До того ж цією ж ухвалою за клопотанням сторони продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

Окрім того, на підставі заяви судді Тварковського А.А. від 05.07.2016р. шляхом автоматизованого розподілу для розгляду справи №902/334/16 створено колегію у складі: головуючого судді Тварковського А.А., суддів: Колбасова Ф.Ф., Яремчука Ю.О.

Ухвалою суду від цієї ж дати справу колегією суддів прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.08.2016 року о 14.30 год.

У звязку із перебуванням судді Колбасова Ф.Ф. станом на 08.08.2016р. у відрядженні, до складу судової колегії шляхом автоматизованого розподілу з метою забезпечення подальшого розгляду справи №902/334/16 було введено суддю Говор Н.Д.

Відповідно до ухвали суду від 08.08.2016 року справу колегією у новому складі прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на той же час - 08.08.2016 року о 14.30 год.

В судовому засіданні представники позивача, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позовні заяві та надані у справу докази. Просили позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірний магазин.

Представники відповідача проти позову заперечили з підстав, що наведені у відзиві (а.с.76-81). Зокрема, суду повідомили, що оскільки будівництво в споживчій кооперації, в тому числі і у споживчих товариствах, проводилося за рахунок фонду капітальних вкладень споживчої кооперації, який створювався із відрахувань споживчих товариств і не являється власністю обласних та райспоживспілок, вказаний магазин не може належати позивачу. Адже обласні та райспоживспілки не мали власних прибутків, а тільки централізували їх. Відтак збудовані за рахунок фонду фінансування капітальних вкладень обєкти передавалися споживчим товариствам безкоштовно і являються їх власністю. Окрім того, площа спірного магазину за даними технічного паспорта, виготовленого Тульчинським МБТІ, не співпадає з площею, що зазначена в акті введення в експлуатацію від 22 грудня 10973 року, на який як на підставу визнання права власності посилається позивач. Також, за твердженнями представників відповідача, Городківське ССТ не приєднувалося до Крижопільської районної споживчої спілки, відтак не передавало їй на баланс своїх матеріальних цінностей і коштів. Що стосується земельної ділянки, на якій знаходиться магазин, то саме Городківському ССТ видано державний акт на право користування землею, виготовлена технічна документація із землеустрою та укладено договір оренди земельної ділянки з Андріяшівською сільською радою. Таким чином, представники відповідача в задоволенні позову просили відмовити через його необґрунтованість.

Викликаний в судове засідання в порядку ст. 30 ГПК України голова Жабокрицького споживчого товариства ОСОБА_1І, перед початком розгляду справи по суті заявив клопотання, яке підтримав представник позивача, про залучення Жабокрицького споживчого товариства в якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору.

Дане клопотання судом було відхилено, оскільки ОСОБА_5 не дотримано вимог, що визначені ст.26 ГПК України.

Разом із тим голова Жабокрицького споживчого товариства повідомив суду обставини з приводу входження його товариства в серпні 2002 року до Крижопільської райспоживспілки та щодо передачі на її баланс грошових коштів та майна. На його думку, аналогічною була процедура щодо входження до Крижопільської райспоживспілки Городківського ССТ.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що в якості підстав позову Крижопільське районне споживче товариство посилається на таке:

- по-перше, відповідно до постанови конференції Крижопільської райспоживспілки від 20.08.2002 р. прийнято рішення про приєднання до Крижопільської райспоживспілки Городківського, Жабокрицького та Крижопільського сільських споживчих товариств з передачею в процесі реорганізації майна, грошових коштів на баланс райспоживспілки (а.с.17-19);

- по-друге, на виконання вказаної постанови було складено 29.11.2002 р. акт ліквідаційної документальної ревізії господарсько-фінансової діяльності Городківського сільського споживчого товариства Крижопільської РСС про передачу товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів ліквідованого Городківського ССТ Крижопільському РСТ, серед яких значиться магазин №21 в с. В.Гребля площею 110 кв.м. (а.с.22-24);

- по-третє, магазин №21 в с. В.Гребля належить Крижопільському РСТ, оскільки він будувався за власні кошти, що підтверджується актом приймання в експлуатація від 25 грудня 1973 року (а.с.33-37);

- по-четверте, на спірний магазин позивачем виготовлено 14.02.2014 р. технічний паспорт (а.с.28-32);

- по-пяте, Крижопільським РСТ також виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться за адресою Вінницька область, Крижопільський район, с. В.Гребля, вул. Свердлова, 3 (а.с.38-50).

Окрім того, позивач також посилається на те, що спірний магазин перебуває у нього на балансі (а.с.172-206), а за земельну ділянку ним сплачується податок.

Натомість, заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи свою процесуальну позицію, відповідач посилався на наступне:

- по-перше, фактичної передачі майна від Городківського ССТ до Крижопільської райспоживспілки не відбулось, оскільки відсутні відповідні акти приймання-передачі, а також не приймалось рішення загальних зборів пайовиків;

- по-друге, наданий позивачем акт приймання в експлуатацію від 25 грудня 1973 року стосується іншої будівлі магазину, оскільки площі суттєво різняться;

- по-третє, що стосується земельної ділянки, на якій знаходиться магазин, то саме Городківському ССТ видано державний акт на право користування землею (а.с.103-106), виготовлена технічна документація із землеустрою та укладено договір оренди земельної ділянки з Андріяшівською сільською радою (а.с.115-117), водночас документація із землеустрою, яка виготовлена позивачем має кадастровий номер земельної ділянки за іншою адресою;

- по-четверте, магазин знаходиться на балансі Городківського ССТ (а.с.122-125) і перебуває у фактичному користуванні, на нього також відповідачем виготовлено технічний паспорт (а.с.97-99);

- по-пяте, спірний магазин не міг бути передано у власність Крижопільської райспоживспілки, оскільки збудовані за рахунок фонду фінансування капітальних вкладень обєкти передавалися споживчим товариствам безкоштовно і являються їх власністю

Здійснивши системний аналіз обставин справи, беручи до уваги підстави заявленого позову та заперечення проти нього, надавши оцінку наявним у справі доказам суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням, передбачених Цивільним і Господарським кодексами України, способів захисту.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позовні вимоги, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Відповідно до приписів ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто, стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ст. 392 ЦК України видно, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 04.04.2011 р. у справі № 25/208-08.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Обєктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Главою 24 ЦК України унормовано набуття права власності.

Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зокрема, як зазначалося вище, позивач в якості підстави набуття права власності посилається на передачу майна відповідачем в процесі його реорганізації шляхом приєднання до Крижопільської райспоживспілки та в якості правовстановлюючого документа на акт вводу в експлуатацію від 25 грудня 1973 року.

Проте суд не погоджується із такими доводами, оскільки дані обставини достовірно та беззаперечно не підтверджують факт набуття спірного нерухомого майна (магазину) у власність.

Так, до матеріалів господарської справи сторонами надано рішення судів у справі №902/1322/14 за позовом Крижопільського РСТ до Городківського ССТ про визнання права власності на майно магазин «Продтовари №9» (постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року, залишена без змін постановою Вищого господарського суду України) (а.с.61-69) та у справі №902/379/14 за позовом Крижопільського РСТ до Городківського ССТ про визнання права власності на майно (рішення господарського суду Вінницької області від 21 жовтня 2014 року, залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 07 липня 2015 року) (а.с.126-136), у яких відображено діаметрально протилежне бачення процесу реорганізації Крижопільської райспоживспілки.

У справі №902/1333/14 суд дійшов висновку, що мала місце реорганізація Крижопільської райспоживспілки в Крижопільське районне споживче товариство із відповідним приєднанням до Крижопільської райспоживспілки Городківського, Жабокрицького та Крижопільського районних споживчих товариств та з передачею матеріальних цінностей. Натомість у справі №902/379/14 суд з даного приводу дійшов протилежного висновку, що доказів приєднання Городківського районного споживчого товариства до Крижопільської райспоживспілки із відповідним переданням матеріальних цінностей немає.

Відповідно до п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду №18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Досліджуючи зміст даних рішень, суд приходить до висновку, що обставини, які у них відображені в частині, що стосується конференції райспоживспілки та реорганізації Крижопільської райспоживспілки, в силу ст.35 ГПК України не мають преюдиціального значення для розгляду даної справи, оскільки є правою оцінкою обставин, здійсненою іншими судами.

Таким чином, суд, надаючи оцінку реорганізації Крижопільської райспоживспілки, виходить лише з наявних у справі доказів та принципу змагальності сторін і надання ними належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Так, згідно з п.п."о", "п" п.19, п.20 статуту Городківського ССТ до виключної компетенції загальних зборів товариства віднесено питання здійснення права колективної власності і вирішення питання ліквідації та реорганізації товариства, входження до спілки споживчих товариств або інші об'єднання тощо (а.с.84-96).

Пунктом 43 цього ж статуту визначено, що об'єкти права власності можуть перебувати у спільному володінні товариства та спілки споживчих товариств, підприємств і організацій або установ інших форм власності з визначенням їх частки у власності на підставі взаємних угод.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджують прийняття рішення загальними зборами Городківського ССТ про реорганізацію шляхом приєднання до Крижопільського райспоживспілки чи про передачу останньому майна, в тому рахунку і спірної будівлі магазину, а також угод про спільне користування майном.

Стосовно прийнятого 20.08.2002р. рішення конференцією Крижопільської райспоживспілки суд зауважує, що згідно з п.16 статуту останньої (в редакції на момент проведення конференції) конференція правомочна розглядати і вирішувати будь-які питання діяльності райспоживспілки.

Слід звернути увагу, що згідно з п.9 статуту Крижопільського РСТ члени райспоживспілки зберігають повну організаційну та господарську самостійність, права юридичних осіб і керуються у своїй діяльності власними статутами.

Таким чином, прийняття рішення конференцією Крижопільського РСТ про реорганізацію шляхом приєднання членів спілки - ССТ, які входили до неї виходить за межі питань на які розповсюджується компетенція конференції.

До того ж, як вказувалось вище, питання реорганізації та розпорядження майном віднесено до виключної компетенції загальних зборів ССТ.

Наведені положення статутів Городківського ССТ та Крижопільського РСТ узгоджуються із приписами чинного законодавства.

Так, згідно з ч. ст.8 Закону України «Про споживчу кооперацію» спілка визнається юридичною особою і може здійснювати господарську та іншу не заборонену чинним законодавством діяльність з дня її державної реєстрації. Вона не відповідає за зобов'язаннями споживчих товариств і не має щодо них розпорядчих функцій.

Більше того, матеріали справи не містять доказів передачі майна від Городківського ССТ до Крижопільського РСТ після постанови конференції від 22.08.2002р.

При цьому навпаки матеріали справи, зокрема, постанова №11 від 15.01.1971 року «Про ліквідацію Андріяшівського сільпо і приєднання його до Городківського сільпо» (а.с.118), постанова зборів Городківського споживчого товариства «Про перелік обєктів основних засобів споживчого товариства, які зараховуються до громадського майна споживчої кооперації України» (а.с.120), сам перелік основний засобів станом на 31 грудня 2000 р. (а.с.122), які вказують, що спірний магазин в с. В. Гребля входив до переліку основних засобів Городківського ССТ.

Наведене свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача в цій частині.

Стосовно посилання позивача на акт введення в експлуатацію від 25 грудня 1973 року як на правовстановлюючий документ, суд зазначає наступне.

До матеріалів позовної заяви позивачем додано завірену копію документа під назвою «ОСОБА_3 приемки в експлуатацию государственной комиссией законченного строительства (реконструкцией) магазина в с. В. Гребля Крижопольского райпотребсоюза Винницкой области». Зі змісту даного документа вбачається введення в експлуатацію магазина загальною площею 46,5 кв.м. (а.с.33-37)

Разом із тим в матеріалах справи на вимогу суду державним архівом у Вінницькій області надано завірену належним чином копію цього ж документа, проте з назвою «ОСОБА_3 приемки в експлуатацию государственной комиссией законченного строительства (реконструкцией) магазина в с. В. Гребля Городковського сельпо Крижопольского райпотребсоюза Винницкой области» (а.с.152-157). Зі змісту даного документа також вбачається введення в експлуатацію магазина загальною площею 46,5 кв.м.

У суду на відміну від акту позивача не викликає сумнівів документ наданий офіційною державною установою, відтак саме його суд бере до ваги.

Таким чином, зі змісту документу вбачається причетність до будівництв спірного магазину саме Городківського сільпо.

При цьому на особливу увагу заслуговує той факт, що майно, на яке претендує позивач, і яке є предметом спору, на сьогоднішній день за даними інвентаризаційної справи, яка судом витребувалася із Тульчинського міжрайонного бюро технічної інвентаризації (адреса: вул. Свердлова, 3, с. В. Гребля, Крижопілський район, Вінницька область), має загальну площу 98,8 кв.м., водночас правовстановлюючий документ акт введення в експлуатацію від 25 грудня 1973 року, на який позивач посилається як на підставу позову, вказую на приміщення, яке має загальну площу 46,5 кв.м.

З викладеного беззаперечно слідує, що магазин, який знаходиться по вул. Свердлова, 3, с. В. Гребля, Крижопілський район, Вінницька область, не є тим обєктом нерухомості, який вводили в експлуатацію 25 грудня 1973 року, на який просить визнати право власності позивач.

На думку суду, дана обставини сама по собі є підставою для відмови в задоволені позову із заявлених у ньому підстав.

Окрім того, в наданому позивачем акті ліквідаційної документальної ревізії господарсько-фінансової діяльності Городківського сільського споживчого товариства Крижопільської РСС про передачу товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів ліквідованого Городківського ССТ Крижопільському РСТ міститься інформація про магазин №21 в с. В.Гребля площею 110 кв.м., який також не співпадає із площею спірного магазину. З чого також можна зробити висновок, що це не один і той самий обєкт нерухомості.

У свою чергу із листування, яке велося між сторонами і Андріяшівською сільською радою, також вбачається, що за адресою вул. Свердлова, 3, с. В. Гребля, Крижопільський район, Вінницька область знаходиться магазин №12 (а.с.26,27)

При цьому про лист сільської ради, який вказує, що за зазначеною адресою знаходиться магазин №21, сільська рада листом від 30.05.2016 року №70 (а.с.160) вказала, що вона його не видавала.

Наведене свідчить на підтвердження тієї обставини, що спірний магазин не є магазином №21, про який йде мова в акті ліквідаційної документальної ревізії господарсько-фінансової діяльності Городківського сільського споживчого товариства Крижопільської РСС, на котрий посилається позивач.

Що стосується земельної ділянки, на якій розміщений спірний обєкт нерухомості, то не беруться судом до уваги доводи позивача про виготовлення на його замовлення ФОП ОСОБА_6 технічної документації із землеустрою на підставі державного акту на право постійного користування землею, виданого Городківському ССТ, та плата земельного податку, оскільки дані обставини самі по собі не підтверджують право власності на спірний магазин.

Разом із тим саме Городківському ССТ видано державний акт на право користування землею, на якій знаходиться магазин, відповідачем за погодженням із Андріяшівською сільською радою на підставі висновків відділу містобудування та архітектури Крижопільської районної державної адміністрації та відділу держземагенства у Вінницькій області виготовлена технічна документація із землеустрою, також укладено договір оренди земельної ділянки з Андріяшівською сільською радою, що стверджується відповідними документами у справі (а.с.107-117)

Більше того, як вбачається із витягу із земельного кадастрового плану с. Висока Гребля (а.с.114), земельну документацію позивачу виготовлено на земельну ділянку із кадастровим номером :02:001:0088, яка взагалі не значиться за адресою вул. Свердлова, 3.

На переконання суду також необхідно звернути увагу, що відповідно до листа Центральної спілки споживчих товариств України від 06.06.2016 року №211/03 власні кошти організацій споживчої кооперації, що спрямовувалися на фінансування капітальних вкладень, зараховувалися у фонд фінансування капітальних вкладень. Дані правовідносини врегульовувалися Положеннями про фонд фінансування капітальних вкладень в споживчій кооперації, затвердженого постановою правління Центроспілки від 28 грудня 1967 року. При цьому порядок проведення капітального ремонту був врегульований Положеннями про фонд фінансування капітального ремонту в споживчій кооперації, затвердженого постановою правління Центроспілки СРСР від 28.08.1982 року. Відтак збудовані, реконструйовані та відремонтовані обєкти за рахунок зазначених коштів у споживчих товариствах, райспоживспілках є їх власністю.

Викладене вище підтверджує факт, що збудовані за рахунок фонду фінансування капітальних вкладень обєкти передавалися споживчим товариства безкоштовно і являються їх власністю.

Приймаючи рішення у даній справі судом також враховано п.9 листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 р. № 01-8/98 "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" в якому, з поміж іншого вказано, що арбітражним судам слід також виходити з того, що перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Що ж до права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статусу державної власності. Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства. Одним з основних критеріїв визначення законності володіння майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування (централізоване або власні кошти підприємства), передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником (уповноваженим ним органом) чи підприємством, яке володіє майном на праві повного господарського відання.

Таким чином, включення позивачем спірного майна на баланс не змінює власника цього майна та не свідчить про наявність правових підстав для виникнення у нього права власності на останнє.

На підставі усього вищевикладеного, суд приходить до висновку відмовити у задоволенні позову повністю, з огляду на підстави, що у ньому викладені.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою в позові судовий збір покладається на позивача відповідно до приписів ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15 серпня 2016 р.

Головуючий суддя Тварковський А.А.

суддя Говор Н.Д.

суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи