РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2016Справа №910/7083/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

До Державної іпотечної установи

Про визнання договорів недійсними

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Мостепанюк В.І., довіреність. від 18.07.16

від відповідача: Тодосієнко В.М., довіреність № 2940/15/1 від 17.06.16

Дяченко В.С.

від третьої особи: Костюков Д.І., довіреність № 27-16709/16

В судовому засіданні 01.08.2016, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи визнання договорів недійсними.

Ухвалою суду від 21.04.2016 було порушено провадження по справі № 910/7083/16 та залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Розгляд справи призначено на 18.05.2016.

В судових засіданнях 18.05.2016, 25.05.2016 оголошувались перерви до 25.06.2016 та 15.06.2016.

В судове засідання, призначене на 15.06.2016, представники позивача та відповідача з'явились та надали пояснення по суті справи.

В судове засідання, призначене на 15.06.2016, представник третьої особи не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

15.06.2016 ухвалою суду відкладено розгляд справи на 22.06.2016.

В судове засідання, призначене на 22.06.2016, з'явився представник позивача та заявив клопотання про продовження строків розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 22.06.2016, представник відповідача не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення та додаткові пояснення.

В судове засідання, призначене на 22.06.2016, представник третьої особи не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

22.06.2016 ухвалою суду продовжено строк розгляду справи та відкладено судове засідання на 01.08.2016.

В судове засідання призначене на 01.08.2016 з'явились представники сторін та надали пояснення по справі.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - AT «Дельта Банк», Банк, Позивач, Заставодавець) та Державною іпотечною установою (надалі - ДІУ, Заставодержатель, Клієнт, Відповідач) укладено Договір банківського рахунку №26/995-070 (Надалі - Договір банківського рахунку) (Додаток 1), відповідно до п. 1.1. якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті №0995 та отримує плату за обслуговування Рахунку згідно з Тарифами Банку на банківські послуги, які доведені Клієнту в момент підписання цього Договору. Підписання цього Договору Клієнтом підтверджує, що ознайомлений з Тарифами та немає жодних заперечень щодо них.

Пункт 1.2. Договору передбачає, що Банк зобов'язується приймати і зараховувати на Рахунок грошові кошти, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження Клієнта щодо перерахування відповідних сум з Рахунка та проводити інші операції за Рахунком у межах законодавства України.

04.02.2015 в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за Договором банківського рахунку, між Банком та Клієнтом укладено Договір застави майнових прав №Д-3/2015 (надалі - Договір застави) (Додаток 2), пунктом 1.1. якого передбачено, що Заставодавець надає в заставу Заставодержателю майнові права Заставодавця за Кредитними договорами, укладеними між Заставодавцем та фізичними особами-позичальниками, детальна інформація щодо яких наведена у додатку №1 до цього Договору, та майнові права за договорами забезпечення, які наведені в Акті звірки щодо договорів забезпечення, який одночасно з цим Договором укладається між Сторонами (далі - Майнові права).

Сторони домовились, що вартість Майнових прав на дату укладення цього Договору складає 1 200 012 429 грн. 80 коп. (п. 1.2. Договору застави).

Абзацом другим пункту 1.3. Договору застави передбачено, що згідно з Договором банківського рахунку, відповідно до виписки Заставодавця по особовим рахункам Заставодержателя залишок коштів на дату підписання цього Договору становить 3 448 390 865 грн. 43 коп.

Пункт 2.1.1. Договору застави встановлює, що у разі невиконання Заставодавцем зобов'язань перед Заставодержателем за Договором банківського рахунку або в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення), Заставодержатель набуває прав вимоги за договорами, наведеними у Додатку №1 до цього Договору, переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України «Про заставу» та (або) Цивільного кодексу України та (або) цього Договору та (або) Договору відступлення права вимоги (у разі його укладення).

З метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до Договору застави, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань Позивача за Договором банківського рахунку, 04.02.2015 між Сторонами укладено Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-3.1/2015 (надалі - Договір відступлення права вимоги) (Додаток 3).

Згідно пункту 1.2. Договору відступлення права вимоги первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього Договору та в Акті звірки щодо договорів забезпечення, який одночасно з цим Договором укладається між Сторонами (надалі - Права вимоги).

Відповідно до пункту 1.3. цього Договору сторони домовились, що вартість Майнових прав на дату укладення цього Договору складає 1 200 012 429,80 грн. вартість Прав вимоги, зазначена у цьому пункті Договору, повинна бути підтверджена довідкою Первісного кредитора.

Пунктом 2.1. Договору відступлення права вимоги передбачено, що пункт 1.2. цього Договору набирає чинності на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п. 2.1.1. Договору, та однієї з обставин визначеної п. 2.1.2 цього Договору, або 2.1.3 цього Договору, або 2.1.4. цього Договору або в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення Заставодавця до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до пункту 2.2. Договору відступлення в незалежності від випадків передбачених п. 2.1. даного Договору, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В.

Разом з цим, рішенням виконавчої дирекції ФГВФО №147 від 03.08.2015, строк здійснення тимчасової адміністрації у AT «Дельта Банк» було продовжено по 02.10.2015 включно (Додаток б).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком У країни, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пункт 8 Розділу X Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлює, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, адже цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Пунктами 3, 4 частини другої статті 37 цього Закону встановлює, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; овідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та абз. 3 п. 1.18 глави першої розділу III «Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженим Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 (далі - Рішення №2) уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Крім того згідно частини другої статті 38 Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На виконання імперативних вимог спеціального Закону, згідно Наказу уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в AT «Дельта Банк» від 11.03.2015 №67 «Про перевірку правочинів (договорів) в AT «Дельта Банк», в Банку була створена Комісія з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями (Додаток 7).

В ході здійснення перевірки Договору застави та Договору відступлення права вимоги (надалі разом - Договори забезпечення), укладених між Банком та ДІУ, уповноваженою особою виявлено численні факти порушень законодавства України та обмежень, встановлених Національним банком України, та прийнято рішення, оформлене протоколом від 22.09.2015 №54 (Додаток 8), відповідно до якого вказані правочини є нікчемними на підставі пунктів 1, 5, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджується наступним.

Згідно з абз. 1 та абз. 2 частини четвертої статті 38 цього Закону, а також абз. 2 п. 1.20 гл. 1 розділу III Рішення №2 Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

AT «Дельта Банк», укладаючи із ДІУ Договір застави та Договір відступлення права вимоги, прийняв на себе зобов'язання щодо виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», у зв'язку з чим такі правочини є нікчемними на підставі п. 5 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджується наступним.

Частиною першою статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, зокрема розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовам та на власний ризик.

У спірних правовідносинах, які виникли між Позивачем та ДІУ, основним зобов'язанням (у розумінні Закону України «Про заставу») є належне виконання AT «Дельта Банк» перед ДІУ зобов'язань за Договором банківського рахунку від 27.02.2013 року №26/995-070 (ведення поточного рахунку клієнта), а способом забезпечення виконання зобов'язань - є застава майнових прав згідно Договору застави, укладеного із Відповідачем.

Враховуючи похідність застави від основного зобов'язання та зважаючи на те, що розміщення банком залучених на поточні рахунки кошти клієнтів (в тому числі, ДІУ) - є кредитною операцією (ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), то і укладення між Банком та Відповідачем Договору застави - є також кредитною операцією.

Частина тринадцята статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що Національний банк України з метою захисту прав вкладників та інші кредиторів має право встановлювати додаткові вимоги, включаючи вимоги щодо підвищення рівня регулятивного капіталу банку чи інших економічних нормативів, щодо певного виду діяльності та надання фінансових послуг, які має право здійснювати банк.

Відповідно до частини першої статті 66 цього Закону, державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України, зокрема шляхом встановлення вимог та обмежень діяльності банків.

Варто зазначити, що Договір застави та Договір відступлення були укладені у період, коли у AT «Дельта Банк» існували певні обмеження щодо здійснення операцій банку, зокрема у зв'язку із виникненням у Позивача проблем із ліквідністю, 11.09.2014 року Правлінням НБУ прийнято постанову №560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю AT «Дельта Банк» шляхом призначення куратора» (надалі - постанова НБУ №560/БТ) (буде долучено до матеріалів справи після порушення провадження у справі у порядку, визначеному Законом України «Про банки і банківська діяльність»), відповідно до якої призначено куратором Банку службовця НБУ Губенко С.К - для забезпечення виконання функцій згідно з повноваженнями, визначеними Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління НБУ №346.

Разом з цим, для стабілізації діяльності Банку та відновлення його фінансового стану, відповідно до постанови правління НБУ від 30.10.2014 року №692/БТ (надалі - постанова №692/БТ) AT «Дельта Банк» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів, а також запроваджено ряд обмежень у його діяльності, зокрема:

заборонено здійснювати кредитні операції, у тому числі бездокументарних операцій (гарантії, авалі, акредитиви), а також надавати поруки та інші зобов'язання;

заборонено Банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором Банку.

Постанова НБУ №692/БТ поширювалася на всі без виключення операції Банку та його клієнтів, здійснені в період її дії. Незважаючи на існування обмежень, передбачених постановою, AT «Дельта Банк» уклав Договір застави та Договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, не отримавши на це згоди куратора, яка була обов'язковою, що суперечить ст. ст. 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Частина третя статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Таким чином, всупереч імперативних вимог постанови НБУ №692/БТ, яка отримана AT «Дельта Банк» у встановленому законом порядку та була обов'язковою для виконання, ДІУ та Банк уклали Договір застави та Договір відступлення в період існування у Банку відповідних заборон, зокрема щодо надання майнових порук, а також передачі в забезпечення третім особам майна та активів банку без погодження з куратором НБУ.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний суд України, яка викладена в ухвалі від 28.01.2016 року №К/800/40534/15 (справа №826/20764/14) (Додаток 10).

Крім того, відповідно до ст. 12 Закону України «Про заставу», у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

В порушення цих вимог Закону, Договір застави та Договір відступлення не визначають строків виконання зобов'язань Банку перед ДІУ, забезпечені заставами.

AT «Дельта Банк», уклавши із Відповідачем Договори забезпечення всупереч наявних обмежень, передбачених постановою №692/БТ, які прямо забороняли Позивачу вчиняти правочини щодо надання майнових порук та передачі в забезпечення третім особам (ДІУ) майно та активи банку без погодження з кураторі Банку, тобто прийняв на себе зобов'язання щодо виконання грошових вимог (Відповідача) у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» (ст. ст. З, 47, 49, 66), що свідчить про нікчемність такого правочину на підставі п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Умови Договору застави та Договору відступлення права вимоги (Розділ 2), укладених між AT «Дельта Банк» та ДІУ, передбачають, що Відповідач набуває права вимоги до боржників (позичальників) за кредитними договорами та договорами забезпечення (поруки, застави, іпотеки), майнові права за якими передано Банком у заставу, зокрема у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Як вбачається з інших умов Договору застави, оплата за таке відступлення не передбачена. Умови Договору відступлення права вимоги містять опис процедура повернення Банку грошової різниці між вартістю майнових прав та заборгованістю Банк перед ДІУ лише у випадку продажу ДІУ набутих нею прав вимоги, але не містять зобов'язань щодо такого продажу, строків та опису процедури продажу.

Окрім оспорюваного Договору застави, між цими ж сторонами було укладено 2 (два) інші Договори застави майнових прав: від 04.09.2014 року №Д-1.1/2014 та від 04.02.2015 року №Д-2/2015. При цьому, загальна визначена Договорами застави (1, 2, 3) вартість застави перевищує вартість кредиторських вимог ДІУ до Банку. Станом на 04.02.2015 року, сума коштів, яка обліковувалась на Рахунку ДІУ, становила 3 448 390 865.43 грн.

В свою чергу, загальна вартість заставлених майнових прав за Договорами застави, визначена на момент їх укладення, складала 3 870 103 325,61 грн.. в тому числі - 1 441 396 562,46 грн. за Договором застави-1, 1 228 694 333,35 грн. за Договором застави-2, 1 200 012 429,80 грн. за Договором застави-3.

Починаючи із червня 2014 року, у AT «Дельта Банк» існували проблеми із ліквідністю (підтверджується постановою Правління НБУ від 12.06.2014 рс №348/БТ), а тому на момент укладення із ДІУ Договорів забезпечення (04.02.2015 року - за місяць до введення тимчасової адміністрації), Банк безоплатно взяв на себе додатково зобов'язання, у період, коли існувала абсолютна ймовірність щодо настання ризиків, пов'язаних із невиконанням перед Позивачем зобов'язань за Договором банківського рахунку внаслідок його неплатоспроможності.

Вказане свідчить, що уклавши Договір застави та Договір відступлення права вимоги, AT «Дельта Банк» фактично відмовився від власних активів, майнових вимог (майнові права до позичальників Банку за кредитними договорами та договорами забезпечення) на Користь Відповідача, не отримавши взамін нічого (матеріальні блага/цінності/надходження), що з урахуванням пункту 1 частини третьої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою нікчемності цих правочинів.

ДІУ є кредитором Банку за Договором банківського рахунку від 27.02.2013 №26/995-070.

Норми спеціального (імперативного) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачають гарантування з боку держави залишків грошова _ коштів на рахунках юридичних осіб, відкритих у неплатоспроможних банках. Натомість, вимоги кредитора - юридичної особи задовольняються (на етапі ліквідаційної процедури Банку) у встановленій чинним законодавством черговості. Значний розмір коштів (більше З мільярдів гривень) на поточному рахунку ДІУ обумовлював ризик повного або часткового не задоволення вимог цього кредитора (у разі прийняття рішення щодо ліквідації Банку).

Відповідно до статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Договір банківського рахунку від 27.02.2013 року №26/995-070, укладений між Банком та Відповідачем - є публічним, однак в даному випадку ДІУ шляхом укладення Договорів забезпечення було надано перевагу, адже запропоновано лише безпосередньо Відповідачу (а не абсолютно усім кредиторам AT «Дельта Банк») вчинення вказаних правочинів на підставі індивідуального рішення Кредитного комітету Банку (протоколи від 04.09.2014 №42/1, №42/64, №42/65), тобто умова про укладення договорів застави (договорів відступлення) як спосіб забезпечення виконання зобов'язань за договорами банківського рахунку, не пропонувалася публічно невизначеному колу осіб (іншим клієнтам AT «Дельта Банк»).

Підсумовуючи викладене, вчинені із ДІУ правочини ставлять інших кредиторів Банку з аналогічними вимогами у невигідне становище, оскільки умови Договору застави та Договору відступлення, укладених для забезпечення виконання Банком зобов'язань за Договором банківського рахунку, прямо передбачають передачу ДІУ, як кредитору та заставодержателю, предметів застави (майнових прав за кредитними договорами) у разі, зокрема визнання AT «Дельта Банк» неплатоспроможним, що в свою чергу свідчить про надання Позивачу переваг перед іншими кредиторами, прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що з урахуванням пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою нікчемності правочину.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію AT «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 року №181, яким розпочато процедуру ліквідації Банку з 05.10.2015 року по 04.10.2017 включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано повноваження ліквідатора AT «Дельта Банк» Кадирову Владиславу Володимировичу.

Відповідно до частини п'ятої статті 45 Закону, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Частина перша статті 49 Закону передбачає, що Фонд припиняє приймання вимоги кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строк вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом сум відшкодування за вкладами.

Варто зауважити, що ДІУ у порядку, передбаченому статтею 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», звернулась до AT «Дельта Банк» із кредиторською вимогою від 28.10.2015 року за вих. №7804/15/2, яку Банк отримав 28.10.2015 (вх. №32400), відповідно до якої просила визнати його кредитором Банку у сумі 3 494 213 767,грн. 20 коп.

22.01.2016 Відповідач звернувся до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію AT «Дельта Банк» Кадирова В.В. із заявою №229/15/2 про відмову від частини кредиторських вимог у сумі 80 645 986,55 грн., яку Банк отримав 22.01.2016 року за вх. №1950.

11.01.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних о прийнято рішення про затвердження Реєстру вимог кредиторів AT «Дельта Банк». Зокрема відповідно до Витягу із Реєстру від 18.03.2016 за вих. №2495, затвердженої Протоколом №005/16 Виконавчої дирекції ФГВФО 11.01.2016 та з урахуванням змін №1, затверджених рішенням №291 Виконавчої дирекції ФГВФО 03.03.2016 року, вимоги Позивача акцептовані на загальну суму 3 332 921 190,01 грн.

Зазначені обставини свідчать про неправомірність дій Відповідача, адже спрямовані фактично на подвійне стягнення коштів з неплатоспроможного AT «Дельта Банк», а саме: вимоги ДІУ включені до Переліку вимог кредиторів, які будуть погашатися у сьому чергу відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; за рахунок договорів забезпечення, укладених із AT «Дельта Банк», Відповідач отримав можливість позачергово задовольняти свої вимоги, адже набув статусу забезпечувального (заставного) кредитора.

Таким чином, як вбачається із викладеного, AT «Дельта Банк», уклавши із Відповідачем Договори забезпечення, фактично відмовився від власних майнових вимог (активів) (майнові права за кредитами Позичальників AT «Дельта Банк»), а також надов перевагу ДІУ, порівняно із іншими кредиторами Банку, позачергово задовольнити свої вимоги, що з урахуванням пунктів 1, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - є окремими підставами нікчемності правочину.

Підсумовуючи викладене, з метою реалізації повноважень, визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в ході здійснення перевірки правочинів неплатоспроможного AT «Дельта Банк», Уповноваженою особою правомірно встановлено зазначені вище обставини та належним чином виявлено, що Договори забезпечення, укладені між Банком та ДІУ, є нікчемними, з наступних підстав:

банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону);

банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" (п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону);

банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (надалі - Постанова Пленуму ВГСУ №11) правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

У зв'язку з цим господарським судам слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Також, згідно з п. 2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ №11 за змістом частини друге" статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключи можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Відповідно до п. 2.6 Постанови Пленуму ВГСУ №11 нікчемний правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ТІК України).

Пункт 2.9. цієї Постанови Пленуму передбачає, що на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правог актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Відповідач у своїх поясненнях посилається на статтю 241 ЦК України, стверджуючи про те, що Установа начебто вчинила конклюдентні дії, що свідчить про схвалення оспорюваних правочинів.

Суд не погоджується з вказаним твердженням відповідача з огляду на наступне. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, подальші дії за оспорюваними Договорами вчинялися або ж головою Правління Камузом А.О., або ж Першим заступником Голови Правління Ю.В. Зоцем.

Підпункт 8 пункту 42 статуту передбачає, що до компетенції правління належить прийняття рішення щодо вчинення правочинів (крім операцій рефінансування іпотечних кредитів, які відповідають єдиним стандартам, та операцій під час первинного розміщення цінних паперів). У разі вчинення правочинів на суму, що дорівнює або перевищує 10 відсотків суми активів балансу, станом на останню звітну дату, таке рішення приймається за погодженням з наглядовою радою.

Таким чином, в розумінні статті 241 ЦК України оспорювані Договір застави та Договір відступлення від 04.02.2015 могли бути схвалені виключно Наглядовою радою Відповідача однак як підтвердив представник Установи у судовому засіданні, жодних рішень щодо погодження на укладення та/або виконання таких договорів зазначеним органом управління ДІУ не приймалося, у зв'язку з чим доводи та аргументи останньої є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідач також посилається на пункт 3 частини другої статті 92 ЦК України, відповідно до якої у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження.

З огляду на це, ДІУ припускає (а не підтверджує належними та допустимими доказами), що Банк не знав та не міг знати про суму активів Балансу Установи, однак це не відповідає дійсності.

Разом з цим, інформація про фінансовий стан Відповідача - є відкритою та перебуває у вільному доступі на офіційному сайті Установи, зокрема в розділі «Фінансова звітність»: http://www.ipoteka.gov.Ua/taxonomy/term/4.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір застави майнових прав №Д-3/2015 від 04.02.2015 укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса , будинок 36-Б, ідентифікаційний код 34047020) та Державною іпотечною установою (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, ідентифікаційний код 33304730).

3. Визнати недійсним договір відступлення права вимоги №Д-3.1/2015 від 04.02.2015 укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса , будинок 36-Б, ідентифікаційний код 34047020) та Державною іпотечною установою (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, ідентифікаційний код 33304730).

4. Стягнути з Державної іпотечної установи (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, ідентифікаційний код 33304730) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса , будинок 36-Б, ідентифікаційний код 34047020) 2 756 грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 05.08.2016

Суддя М.О. Лиськов