ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2016р. Справа№ 914/1320/16

За позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС, м. Київ

до відповідача-1: Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, м. Львів

відповідача-2: Відділу державної виконавчої служби Камянка-Буського районного управління юстиції Львівської області, м. Кам`янка-Бузька, Львівської області

відповідач-3: Державної казначейської служби України, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Приватне підприємство ОСОБА_2 «Маяк»,

с. Старий Яричів, Камянка-Бузький р-н, Львівської області

про: стягнення 19 505,00грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Думин В.Я.

За участю представників:

позивач : ОСОБА_3 дов. від 02.06.2014 року б/н,

відповідач-1: ОСОБА_4 дов. №12-21/174 від 11.01.2016 року,

відповідача-2: не зявився,

відповідача-3: ОСОБА_4 дов. №5-15/65-65 від 04.01.2016 року,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: ОСОБА_5 - дов. 12.07.2016 р. б/н.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22, 27 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

За клопотанням представника позивача розгляд справи проводився в режимі відеоконференції, проведення якої доручено господарському суду м. Києва.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС до відповідача-1: Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, відповідача-2: Відділу державної виконавчої служби Камянка-Буського районного управління юстиції Львівської області про стягнення 19 505,00грн. Ухвалою від 19.05.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 30.05.2016 року. Рух справи відображено в ухвалах суду, що міститься в матеріалах справи.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації від відповідача-2 поступили копії матеріалів ВП №39630424 ТА ВП № 39632255, а також за вх. №22781/16 від 30.05.2016 року письмові заперечення на позов.

В судове засідання 30.05.2016 року представник позивача не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом (докази містяться в матеріалах справи), причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 19.05.2016 року не виконав.

В судове засідання 30.05.2016 року представник відповідача-1 зявився, вимоги ухвали суду від 19.05.2016 року виконав частково.

В судове засідання 30.05.2016 року представник відповідача-2 зявився, вимоги ухвали суду від 19.05.2016 року не виконав, відзиву не подав.

Ухвалою господарського суду Львівської області 30.05.2016 року розгляд справи відкладено на 14.06.2016 року.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №24229/16 від 09.06.2016 року та за вх. №24267/16 від 10.06.2016 року представник позивача подав клопотання, в яких просить:

1. Справу №914/1320/16 за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування збитків у звязку із невиконанням Рішення господарського суду Київської області у справі №911/2317/13 від 06 серпня 2013 року, призначити до розгляду в режимі відеоконференції.

2. Доручити проведення відеоконференції Київському апеляційному господарському суді (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1), де братиме участи (в режимі відеоконференції) повноважений представник ТОВ «Компанія «НІКО - ТАЙС».

3. Доручити проведення відеоконференції господарському суду міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-б), де братиме участь (в режимі відеоконференції) повноважений представник ТОВ «Компанія «НІКО - ТАЙС».

Ухвалою господарського суду Львівської області від 14.06.2016 року відмовлено у задоволенні такого клопотання щодо судового засідання 14.06.2016 року.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №24268/16 від 10.06.2016 року представник позивача подав пояснення у справі.

В судове засідання 14.06.2016 року представник позивача не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом (докази містяться в матеріалах справи), причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 19.05.2016 року та від 30.05.2016 року не виконав частково.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №3174/16 від 14.06.2016 року представник відповідача-1 подав клопотання, в якому просить вирішити питання про залучення до справи (заміну) належного відповідача Державну казначейську службу України із підстав, викладених у ньому та за вх. №24963/16 від 14.06.2016 року подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 14.06.2016 року представник відповідача-1 зявився, вимоги ухвали суду від 19.05.2016 року та від 30.05.2016 року виконав частково. Підтримав подане ним клопотання про заміну відповідача-1 належним відповідачем.

В судове засідання 14.06.2016 року представник відповідача-2 не зявився, вимоги ухвали суду від 19.05.2016 року та від 30.05.2016 року виконав частково. 14.06.2016 року за вх. №24642/16 представник відповідача-2 надіслав електронною поштою клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи, у звязку з проведенням виконавчих дій і неможливістю забезпечення явки уповноваженого представника в дане судове засідання та просить справу розглядати за присутності представника відповідача-2.

Відповідно до статті 741 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обов'язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Суд вважає за необхідне задоволити подане клопотання позивача про участь його у наступних судових засіданнях у даній справі в режимі відео конференції, проведення якої доручити господарському суду м. Києва.

Відповідно до ч.1 ст.24 ГПК України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотання сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

У відповідності до ч.3 ст. 24 ГПК України, про залучення іншого відповідача чи заміну неналежного відповідача виноситься ухвала, і розгляд справи починається заново.

Таким чином, суд, вважає за доцільне задоволити клопотання відповідача-2 (вх. №3174/16 від 14.06.2016р.) і залучити до участі у справі №914/1320/16 в якості відповідача-3 Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ).

Ухвалою господарського суду Львівської області 14.06.2016 року розгляд справи відкладено на 13.07.2016 року.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №27177/16 від 29.06.2016 року від позивача поступив супровідний лист з додатками, а саме: оригінал доказу відправлення позовної заяви і доданих до неї документів в адресу відповідача-3, витяг із ЄДРПОУ про відомості щодо відповідача-3.

В судове засідання 13.07.2016 року представник позивача зявився, вимоги ухвали суду виконав.

В судове засідання 13.07.2016 року представник відповідача-1 зявився, вимоги ухвали суду від 14.06.2016 року виконав.

В судове засідання 13.07.2016 року представник відповідача-2 не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Причин неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 14.06.2016 року не виконав.

В судове засідання представник відповідача-3 не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 14.06.2016 року не виконав.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №3579/16 від 13.07.2016 року поступило клопотання відповідача ОСОБА_2 Маяк про залучення до розгляду справи ПП ОСОБА_2 Маяк в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, яке мотивує наступним: у відповідності до рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2013 року по справі №914/2317/13 в ПП ОСОБА_2 Маяк ніби виникають певні обовязки по відношенню до ТзОВ Компанія НІКО-ТАЙС. У звязку з тим, що рішення по справі може вплинути на права і обовязки осіб, що не є стороною у справі, а саме ПП ОСОБА_2 Маяк господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Наприклад у разі задоволення позову у відповідачів може виникнути можливість відшкодування збитків від третьої особи (ПП ОСОБА_2 Маяк) за правом регресу.

Відповідно до ч.1 ст.27 ГПК України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотання сторони або за своєю ініціативою до участі у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, суд, вважає за доцільне задоволити клопотання третьої сторони (вх. №3579/16 від 13.07.2016р.) і залучити до участі у справі №914/1320/16 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - ПП ОСОБА_2 Маяк ( с. Старий Яричів, Камянка-Бузький р-н, Львівська область, вул. Заводська, б.2, ).

Ухвалою господарського суду Львівської області 13.07.2016 року розгляд справи відкладено на 20.07.2016 року.

Ухвалою господарського суду Львівської області 13.07.2016 року про виправлення описки виправлено описку, допущену у п.1 резолютивної частини ухвали господарського суду Львівської області від 13.07.2016 р. у справі № 914/1320/16 та викладено цей пункт у такій редакції: 1. Розгляд справи відкласти на: 20.07.16 до 09:20; 2. Здійснювати розгляд справи №914/1320/16 в режимі відеоконференції та доручити проведення відеоконференції Господарського суду м. Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-в).

В судове засідання 20.07.2016 року представник позивача зявився, вимоги ухвали суду виконав. Позов підтримав в повному обсязі. Підтримав заявлене позивачем раніше клопотання про проведення засідання в режимі відеокоференції.

В судове засідання 20.07.2016 року представник відповідача-1 зявився, вимоги ухвали суду виконав частково. Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. №3699/16 від 20.07.2016 р. представник відповідача-1 подав клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 календарних днів у звязку необхідністю зясування всіх обставин справи і участі в судовому засіданні представника відповідача-2 для дачі пояснень. Вважає явку представника відповідача-2 обовязковою та необхідною для дачі пояснень по суті спору. Просить відкласти звязку з цим розгляду справи. Підтримав заявлені ним клопотання в судовому засіданні 20.07.2016 р. і просить їх задоволити.

В судове засідання 20.07.2016 року представник відповідача-2 не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату і місце розгляду справи. Причин неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 14.06.2016 р. та 13.07.2016 р. не виконав.

В судове засідання 20.07.2016 року представник відповідача-3 не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, причини неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвали суду від 14.06.2016 р. та від 13.07.2016 р. не виконав. Відзив на позовну заяву не подав.

В судове засідання 20.07.2016 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 зявився, підтримав клопотання про продовження строку розгляду справи та відкладення розгляду справи у звязку неявкою представника відповідача-2 та відповідача-3 неотриманням третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 копії позовної заяви з додатками у справі на сьогоднішній день у звязку з чим відзиву не подав, вимоги ухвали суду виконав частково.

Представник позивача заперечив проти заявлених клопотань. Вважає, що справу слід розглядати, так як представник відповідача-2 вже вдруге не зявляється в судове засідання, а представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1, мав можливість ознайомитись з матеріалами справи.

Згідно ч.1. та ч.3 ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотання сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк, але не більше як на п'ятнадцять днів.

Відповідно до п.3.8. Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції продовження передбачених частинами першою і другою статті 69 ГПК строків вирішення спору можливе лише у виняткових випадках за клопотанням сторони і не більше як на п'ятнадцять днів (частина третя цієї статті ГПК); якщо таке продовження здійснюється два і більше разів, сукупна його тривалість також не може перевищувати п'ятнадцяти днів. Чи є той чи інший випадок винятковим, вирішує суд з урахуванням конкретних обставин даної справи, в тому числі її складності, кількості учасників судового процесу, значного обсягу доказів, які підлягають збиранню та оцінці, тощо. Ухвала про продовження строку вирішення спору виноситься тим же складом суду, який розглядає справу по суті. У разі залучення до участі у справі іншого відповідача або заміни неналежного відповідача розгляд справи починається заново (стаття 24 ГПК), заново розгляд справи починається і в разі прийняття позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та зміни складу суду (в тому числі з одноосібного на колегіальний, навіть якщо до складу колегії суддів входить суддя, який раніше одноособово розглядав дану справу), а отже, спочатку починається й перебіг строку вирішення спору. Продовження цього строку можливе у порядку і з підстав, зазначених у частині третій статті 69 ГПК. Продовження строку розгляду справи здійснюється господарським судом у будь-який з наведених далі способів шляхом зазначення у відповідній ухвалі: а) кількості днів, на який продовжено строк, або б) певної дати, до якої продовжено строк (якою може бути й дата наступного судового засідання), або в) як кількості днів, так і певної дати, до якої продовжено строк.

Суд зазначає, що двохмісячний строк розгляду даного спору, в звязку із залученням до розгляду у справі відповідача-3 ухвалою господарського суду Львівської області від 14.06.2016 р. спливає 14.08.2016 року, а тому суд розглядає спір в межах строків, визначених ч.1 ст.69 ГПК України.

Таким чином, суд вважає за необхідне вирішити клопотання представника відповідача-1 про продовження строку розгляду справи по суті в наступному судовому засіданні.

Що стосується заявленого клопотання про відкладення розгляду справи, то таке підлягає до задоволення.

Враховуючи вищенаведене, у звязку з неявкою представників відповідача-2 та відповідача-3 невиконанням учасниками судового процесу вимог ухвал суду від 14.06.2016 р. та від 13.07.2016 р. в повному обсязі, із врахуванням клопотання про відкладення розгляду справи, з метою забезпечення принципу змагальності в судовому процесі та прийняття судом обєктивного і законного рішення у справі, розгляд справи відкладено на 01.08.2016 року.

В судове засідання 01.08.2016 року представник позивача зявився, вимоги ухвали суду виконав. Позов підтримав в повному обсязі. Підтримав заявлене позивачем раніше клопотання про проведення засідання в режимі відеокоференції. Просить позов задоволити із врахуванням доказів, що є у справі.

В судове засідання 01.08.2016 року представник відповідача-1 зявився, позов не визнає із підстав викладених у відзиві, вимоги ухвали суду виконав частково.

В судове засідання 01.08.2016 року представник відповідача-2 не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату і місце розгляду справи. Причин неявки в судове засідання не повідомив, вимоги ухвал суду не виконав.

В судове засідання 01.08.2016 року представник відповідача-3 зявився, позов не визнає, вимоги ухвали суду виконав частково, відзиву не подав.

В судове засідання 01.08.2016 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 зявився, вимоги ухвали суду виконав частково, відзиву не подав. Просить в позові відмовити.

Судом вжито усі передбачені дії і дотримано встановлені вимоги щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду даної справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Враховуючи вищенаведене, слід зазначити, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обгрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 01.08.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, оглянувши оригінали документів, суд встановив наступне.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» (позивач) звернулося в господарський суд з позовом до відповідача-1: Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, відповідача-2: Відділу державної виконавчої служби Камянка-Буського районного управління юстиції Львівської області, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 19505,00 грн., в тому числі: 1 863,54 грн. 3% річних та 17 641,46 грн. інфляційних втрат, в рахунок відшкодування шкоди, у звязку із невиконанням Рішення Господарського суду Київської області по справі №911/2317/13 від 06 серпня 2013 року.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/2317/13 від 06 серпня 2013 року, позов ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» задоволено.

19 серпня 2013 року, на виконання рішення Господарського суду Київської області по справі №911/2317/13 від 06 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, було видано накази.

Відповідно до наказу Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13, підлягає стягненню із Приватного підприємства АГРОФІРМА МАЯК (80463, Львівська область, Камянка-Бузький район, село Старий Яричів, вул. Заводська, 2; ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО- ТАЙС»» (03187, АДРЕСА_1; ) 6 107, 98 грн. інфляційних втрат, 16 238, 29 грн. пені. Всього - 22 346, 27 грн.

Відповідно до наказу Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 підлягає стягненню із Приватного підприємства АГРОФІРМА МАЯК (80463, Львівська область, Камянка-Бузький район, село Старий Яричів, вул. Заводська, 2; ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-

ТАЙС»» (03187, АДРЕСА_1; ) 2 771, 44 грн. 3% річних, 1 549, 20 грн. судового збору та 2 301, 01 грн. витрат на оплату послуг адвоката. Всього - 6 621,65 грн.

Відповідно до Постанови ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області від 04 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження №39632256 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 про стягнення із Приватного підприємства АГРОФІРМА МАЯК (80463, Львівська область,

Камянка-Бузький район, село Старий Яричів, вул. Заводська, 2; код СДРП0У 23948019) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, АДРЕСА_1; ) 2 771, 44 грн. 3% річних, 1 549, 00 грн. судового збору та

2 301, 01 грн. витрат на оплату послуг адвоката. Всього - 6 621, 65 грн.

Відповідно до Постанови ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області від 04 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження №39630424 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 про стягнення із Приватного підприємства АГРОФІРМА МАЯК" (80463, Львівська область, Камянка-Бузький район, село Старий Яричів, вул. Заводська, 2; ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»» (03187, АДРЕСА_1; ) 6 107 (шість тисяч сто сім) гривень 98 копійок інфляційних втрат, 16 238 (шістнадцять тисяч двісті тридцять вісім) гривень 29 копійок пені. Всього 22 346 (двадцять дві тисячі триста сорок шість) гривень 27 копійок.

Як вказує позивач, шестимісячний термін щодо примусового виконання ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 сплив 04 березня 2014 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06 серпня 2014 року у справі №911/2317/13, скаргу ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 незаконною та протиправною.

Натомість, у звязку із подальшим нездійсненням виконавчих дій та невиконанням ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до суду із

відповідною скаргою.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі №911/2317/13, скаргу ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Камянка-

Буського РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 незаконною та протиправною.

Проте, у звязку із подальшим нездійсненням виконавчих дій по невиконанню ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулось до суду із

відповідною скаргою.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11 березня 2016 року у справі №911/2317/13, скаргу ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Камянка-

Буського РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 незаконною та протиправною.

Вказані вище ухвали господарського суду Київської області від 06.08.2014 року, від 21.12.2015 року та від 11.03.2016 року у справі №911/2317/13, прийнятті судом за наслідками розгляду скарг ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» на бездіяльність ВДВС Камянко-Буського РУЮ Львівської області, вступили в законну силу. А тому, виходячи з норм ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 35 ГПК України, як встановлено в ухвалах суду, що набрали законної сили, виконавчі дії мали б бути проведені ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області в строк до 04 березня 2014 року.

Згідно ч.1 ст.202 ГК України, ст.599 ЦК України зобовязання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Станом на сьогодні накази Господарського судуКиївської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 не виконані, що не заперечується учасниками судового процесу.

Невиконання рішення суду ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області слугують підставою звернення ТОВ «Компанія «НІКО- ТАЙС»» до суду для захисту свого порушеного права на вільне володіння своїм майном (в тому числі власними грошовими коштами) та примусового стягнення нарахованих грошових сум за порушення грошового зобов'язання.

Позивач виходить з обставин справ, абсолютних правовідносин сторін та наявності в даних відносинах примусу з боку держави по виконанню рішення суду.

Позивач реалізує своє право на стягнення з Державного бюджету України втрат від інфляції, 3% річних та судових витрат нарахованих на наявне грошове зобов'язання боржника, що не було виконано уповноваженою особою від імені держави у спірних правовідносинах якою виступає в даному випадку ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 23.01.2012р., постанови Вищого господарського суду України від 31.08.2011р. та інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012, чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника га не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Таким чином, враховуючи те, що заборгованість згідно наказу Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 не погашена у звязку із бездіяльністю Відповідача при майновій можливості у Боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, Позивач має право на нарахування та отримання сум 3%-річних та інфляційних витрат, в якості понесених втрат (збитків) в звязку з існуванням шкоди внаслідок неправомірних та протиправних дій (бездіяльності) Відповідача-2:

Враховуючи те, що заборгованість згідно наказу Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 не погашена, згідно розрахунків, здійсненних позивачем, що є у матеріалах справи сума нарахованих 3% - річних становить 1 863,54 грн. за період з 05.03.2014 року по 25.04.2016 року, а інфляційних втрат 17 641,46 грн. за період з березня 2014 року по березень 2016 року.

Таким чином, загальний розмір понесеної Позивачем шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій Відповідача-2 складає 19 505,00 грн.

Як вказує представник позивача, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», впродовж травня-червня 2016 року було подано до господарських судів України декілька позовів аналогічного роду вимог та із аналогічним правовим обгрунтуванням. Розгляд справ по більшості поданих позовів ще на сьогодні триває.

Натомість, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» доводить до відома той факт, що Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20 липня 2016 року у справі №925/495/16 задоволено позовні вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до Смілянського МВДВС ГТУЮ у Черкаській області про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди (збитків) у звязку із невиконанням Рішення Господарського суду Київської області від 13 травня 2014 року по справі №911/970/14.

Таким чином, враховуючи те, що заборгованість згідно наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 не погашена у звязку із бездіяльністю Відповідача-2 при майновій можливості у Боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, Позивач є належним та законним кредитором

Відповідачів щодо отримання нарахування та отримання сум 3%-річних та інфляційних витрат.

ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» просить суд врахувати те, що між Позивачем та Відповідачем у даній справі №914/1320/16, що розглядається господарським судом Львівської області наявні відносини примусу з боку держави по виконанню рішення суду. Саме на Відповідача-2 покладено обовязок по примусовому виконанню грошового зобовязання на користь Позивача (так як лише орган ДВС наділений обовязками «примусу» виконання рішення - ніхто інший виконати замість ВДВС рішення не в змозі - окрім звичайно добровільного виконання зі сторони Боржника); в силу вказаних вище норм чинного законодавства за таке невиконання, несвоєчасне та протиправне вчинення покладених законом обовязків наступає відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків (втрат) в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК

Саме після завершення добровільного строку наданого Боржнику, Відповідач-2 є зобовязаною стороною в силу прямої дії норм законодавства, котрий зобовязаний в строк (не більше шести місяців) вчинити всі визначені законом виконавчі дії направлені на таке виконання стягнення на користь Позивача.

Окрім цього, при умові вжиття всіх заходів примусового характеру впродовж визначеного строку, наявності достовірних доказів відсутності майна у Боржника, відмови у задоволені відповідної скарги Позивача, провадження у даній справі не мало б місця - адже, претензій до Відповідача-2 не було б.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою (п.28 Постанови №6 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої

служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»). Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В даних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В свою чергу, незаконні рішення чи будь-які дії особи, яка спричинила шкоду, являються підставою для стягнення заподіяної шкоди, а визнання будь-яких дій чи бездіяльності незаконними, неправомірними чи протиправними здійснюється в судовому порядку.

При цьому, належним доказом неправомірності дій органу державної виконавчої служби має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Згідно з приписами п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.11.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто

встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про

відшкодування збитків, (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 р. у справі № 32/421).

Таким чином, позивач вважає, що є всі необхідні умови відповідальності відповідача-2 щодо відшкодування шкоди позивачу, зокрема:

- дії відповідача-2 суперечать приписам Закону України «Про виконавче провадження»;

- є наявними понесення збитків, які виразились у неотриманні позивачем грошових коштів у виконавчому провадженні №39632256 та №39630424 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 липня 2013 року по справі №911/2317/13, у звязку із підтвердженою бездіяльністю Відповідача-2;

- безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача-2 під час виконання судового рішення та заподіянні зазначених збитків у вигляді неотримання у визначені законодавством строк позивачем грошових коштів у визначеному в рішенні розмірі;

- не спростована вина відповідача у порушенні приписів Закону України «Про виконавче провадження» ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області у виконавчому провадженні №39632256 та №39630424 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13.

Таким чином, в порядку статті 35 ГПК України, бездіяльність ВДВС Камянка-Буського РУЮ Львівської області у виконавчому провадженні №39632256 та №39630424 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року у справі №911/2317/13 підтверджена належним чином.

Не погоджуючись із твердженнями позивача, відповідач-1 відсутність своєї вини підтверджує наступним.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України. Зазначені рішення передаються до Державної казначейської служби України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною

казначейською службою України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45).

Відповідно до п. 35 згаданого Порядку Казначейство (в розумінні Порядку це - Державна казначейська служба України, тобто центральний апарат, оскільки його територіальні органи далі по тексту називаються - органи Казначейства) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування:

1. шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду

2. шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади. їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3. шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4. різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5. шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Враховуючи вище наведене, на думку відповідача-1 саме до компетенції Державної казначейської служби України належить питання відшкодування такого роду спричиненої шкоди. На рівні Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області немає відкритих рахунків, з яких можливо було б здійснити відшкодування шкоди. Відтак, представник відповідача-1 вважає, що Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області є неналежним відповідачем по справі, а тому позовна вимога про стягнення збитків є необгрунтованою та безпідставною.

Згідно ч.2 статті 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. При цьому, питання представництва держави чітко регламентується статтями 167. 170 ЦК України, де зазначено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Від імені держави за спеціальним дорученням можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч.1 статті 173 ЦК України). Тому суд в кожному конкретному випадку повинен зясувати, який саме державний орган є уповноваженим органом (лист Верховного суду України від 07.04.2008 № 01-8/211).

Представник відповідача-1 зазначає, що в даному випадку Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області не є учасником спірних правовідносин, а тому не може бути відповідачем у даній справі.

В заперечення на позов представник відповідача-1 покликається на те, що частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Однак, на даний час відсутній спеціальний закон, що регулює відносини по відшкодуванні збитків, завданих державним виконавцем. Станом на сьогоднішній день закону щодо відшкодування шкоди, завданої громадянину органом державної влади не прийнято, тобто відсутній механізм відшкодування останньої, а тому суд на власний розсуд не може визначити порядок та спосіб відшкодування шкоди державою, оскільки він не наділений відповідними повноваженнями.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, суми, зазначені у виконавчих документах, які не виконані через неправомірні дії або бездіяльність державного виконавця, на думку представника відповідача-1 не можуть бути визнані майновою шкодою (збитками) у розумінні ст. 22 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Також представник відповідача-1 зазначає, що з аналізу норми права, на яку посилається позивач (ст. 1173 ЦК України) для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, його вини.

Однак, докази (обставини), які наводить позивач на його думку не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позову.

Як вбачається із відзиву відповідача-2, що міститься в матеріалах справи, то відповідач -2 вказані вимоги позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС", вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Камянка-Бузького районного управління юстиції перебувають виконавчі провадження з виконання наказу № 911/2317/13, виданого 19.08.2013 Господарським судом Київської області про стягнення з ПП «Агрофірма Маяк» на користь ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» заборгованості на суму 22 346,27 грн.; наказу №911/2317/13, виданого 19.08.2013 Господарським супом Київської області про стягнення з ПП «Агрофірма Маяк» на користь ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» заборгованості на суму 6 621,65 грн.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено:

« 1. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

2. Державний виконавець:

здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом».

Як вбачається з позовної заяви Відповідачем-1 виступає Головне управління Державного казначейства України у Львівській області.

Положенням про Державне казначейство України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1232 визначено основні завдання та функції казначейства, до яких не входить представництво ним держави у правовідносинах, пов'язаних з відшкодуванням державою шкоди, заподіяної неправомірними діями органу державної влади; відповідно до вказаного Положення казначейство здійснює обслуговування державного та місцевого бюджетів, управління наявними фінансовими ресурсами.

У відповідності з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 21.12.2005р., основними завданнями Казначейства є забезпечення казначейського обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, що передбачає: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями; в межах своїх повноважень контроль за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства; ведення бухгалтерського обліку і складення звітності про виконання державного та місцевих бюджетів; управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються; визначення механізму казначейського обслуговування державного та місцевих бюджетів, установлення єдиних правил бухгалтерського обліку і звітності про виконання державного та місцевих бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів, визначення порядку і строків подання звітів про виконання кошторисів державних цільових фондів.

Статтею 48 глава 8 розділу II Бюджетного кодексу України встановлено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України: операцій з коштами державного бюджету; розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів; контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів; бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання державного бюджету.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

Таким чином, відповідач-2 вважає, що казначейство виступає відповідачем у справах, повязаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов'язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії.

За приписом ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи.

Відповідач-2 зазначає у відзиві про наступне. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування у такій справі будуть факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Належним доказом неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Посилання на наявні у позові ухвали суду за результатами розгляду скарг про визнання неправомірною бездіяльності органу ДВС не є такими доказами.

Відповідно до п.9 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007р. №04-5/239 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

У розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 35 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових

осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду.

Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Предметом даного позову є відшкодування шкоди, заподіяної відповідачем-2, на думку позивача, внаслідок його протиправних дій.

Згідно із ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а у відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка зазнала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

З приписів вищезазначених статей вбачається, що для застосування деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду.

Відсутність хоча б одного в елементів складу правопорушення унеможливлює стягнення шкоди.

Відповідно до приписів ст.ст. 1166, 1167 Цивільного кодексу України майнова та моральна шкода відшкодовуєтьсяособою, яка завдала її за наявності вини цієї особи.

Крім того, ст. 173 та 1174 Цивільного кодексу України вказує, що шкода, заподіяна незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується державою, у встановленому законом порядку.

Відповідно, однією з умов цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду на підставі ст.ст. 1166, 1174 ЦК України є безпосередній причинний зв'язок між шкодою і неправомірними діями особи, що її завдала.

Проте, на думку відповідача-2 безпосередній причинний зв'язок між заявленою позивачем до стягнення сумою шкоди і неправомірними діями органу державної виконавчої служби позивачем не доведений, у зв'язку з чим не доведено й наявність збитків та завдання їх відповідачем-2.

Крім цього, ВДВС Кам'янка-Бузького РУЮ Львівської звертає увагу суду на те, що ухвалами Господарського суду Київської області від 06 серпня 2014 року у справі №911/2317/13, від 21 грудня 2015 року у справі №911/2317/13, від 11 березня 2016 року у справі №911/2317/13, скаргу ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність ВДВС Кам'янка-Бузького РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Кам'янка-Бузького РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 дійсно було визнано незаконною та протиправною. Як вбачається з ухвали Господарського суду Київської області від 06 серпня 2014 року бездіяльність відповідача-2 проявилась у не виявленні іншого майна боржника, крім транспортних засобів, на яке за законом може бути звернено стягнення - цінних паперів, земельних ділянок, врожаю сільгоспкультур, поголівя великої рогатої худоби тощо. Однак, як вбачається з ухвали від 21 грудня 2015 року у справі №911/2317/13 даних недоліків вказано не було, оскільки державним виконавцем було вчинено всі вищевказані дії. Вказані державним виконавцем дії (вчинення заходів по зверненню стягнення на цінні папери, земельні ділянки, врожай сільгоспкультур, поголівя великої рогатої худоби) виявились безрезультатними, оскільки як таке майно відсутнє і вже в ухвалі від 21 грудня року у справі №911/2317/13 не вказано даних недоліків. Більше того у боржника майно та доходи відсутні, на які можна звернути стягнення, таким чином, державний виконавець аж ніяк не зміг би звернути стягнення на вищевказане майно, вчинити інші дії вказані в ухвалі від 06 серпня 2014 року.

Що стосується ухвали від 21 грудня 2015 року у справі №911/2317/13 як вже зазначалось, недоліки, вказані на бездіяльність державного виконавця зазначені в ухвалі від 06 серпня 2014 року у справі №911/2317/13 - відсутні, однак наявна інша обставина, що вказує на бездіяльність відповідача-1, а саме: що згідно інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 08.10.2015 року. №45357638 поданої ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» за боржником обліковується наступне майно:

1) будинок загальною площею 159.8 кв.м.. який знаходиться за адресою: Львівська обл., Кам'янка-Бузький район, смт. Новий Яричів, вул. Січових Стрільців, буд. 6. загальна вартість нерухомого майна становить 28 905 грн.:

2) будинок загальною площею 2.02,9 кв.м., який знаходиться за адресою: Львівська обл.. Кам'янка-Бузький район, смт. Новий Яричів. вул. Лісна, буд. 37. загальна вартість нерухомого майна становить 33 000 грн.;

3) будинок загальною площею 187,3 кв.м., який знаходиться за адресою: Львівська обл.. Кам'янка-Бузький район, смт. Новий Яричів, вул. Лісна, буд. 39. загальна вартість нерухомого майна становить 32 011. грн.:

Дану інформаційну довідку ВДВС Кам"янка-Бузького РУЮ під сумнів не ставить, так як і Господарський суд Київської області, однак зазначає, що за боржником дійсно дане майно було зареєстровано. Так, згідно з наявними інформаційними довідками з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, які формувались державним виконавцем починаючи з моменту відкриття виконавчого провадження та по сьогоднішній час на момент відкриття виконавчого провадження всі три будинки за боржником не обліковувались, що підтверджується інформаційними довідками ВДВС Кам"янка-Бузького РУЮ. Відповідач-2 зазначає, що Дане нерухоме майно не могло бути відчужено, оскільки державним виконавцем одночасно з постановами про відкриття виконавчого провадження було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, внесено записи про обтяження у відповідні реєстри. Таким чином, на його думку майно і обліковувалось, звернути стягнення на нього з моменту відкриття виконавчого провадження являлось неможливим.

Відповідно до вищенаведеного та підтверджуючих документів, належним чином завірених, державний виконавець вважає, що майнової шкоди соєю бездіяльністю завдано не було позивачу, що доведено на його думку в даному запереченні. Позивач жодним чином не поніс збитки від бездіяльності Відповідача-2.

Так, дійсно ухвалами Господарського суду Київської області від 06 серпня 2014 року у справі №911/2317/13, від 21 грудня 2015 року у справі №911/2317/13, від 11 березня року у справі №911/2317/13, скаргу ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність ВДВС Кам'янка-Бузького РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Кам'янка-Бузького РУЮ Львівської області щодо виконання наказів Господарського суду Київської області від 19 серпня 2013 року по справі №911/2317/13 дійсно було визнано незаконною та протиправною, однак зазначені обставини аж ніяк не могли вплинути на виконання рішення суду та призвести до заподіяних збитків.

Станом на сьогодні виконавче провадження із примусового виконання наказу № 911/2317/13, виданого 19.08.2013 Господарським судом Київської області про стягнення з ПП «Агрофірма Маяк» на користь ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» заборгованості на суму 22 346,27 грн.; наказу № 911/2317/13, виданого 19.08.2013 Господарським судом Київської області про стягнення з ПП «Агрофірма Маяк» на користь ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» заборгованості на суму 6 621,65 грн. триває, дане виконавче провадження не завершене та виконавчий документ (наказ) не повернуто стягувачу.

Відповідач 2 зазначає у відзиві, що позивач не втратив права та об'єктивної можливості на отримання належних йому сум за вказаним виконавчим документом під час здійснення відповідачем 2 виконавчого провадження, а встановлення в судовому порядку факту бездіяльності з боку Відділу Державної виконавчої служби не може свідчити про те, що відповідачем 2 вичерпано всі заходи щодо примусового виконання за наказом Господарського суду Київської області і тому, з огляду на викладене вище, просить в позові відмовити. Представник відповідача -3 повністю підтримав правову позицію відповідача-1 та просить в позові відмовити.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до змісту ст.115 Господарсько-процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані дія ти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України Про державну виконавчу службу, державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

За статтею 1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими

нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону

Згідно приписів статті 11 Закону України Про виконавче провадження, державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, спосіб і порядок, визначені виконавчим документом і цим Законом зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Стаття 2 Закону України Про виконавче провадження прямо передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст.. 32 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Частиною 2 статті 30 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дні винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Спеціальний порядок відшкодування збитків, заподіяних державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження відсутні загальні підстави притягнення до відповідальності за заподіяння шкоди визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе,

що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 1 Цивільного кодексу України).

Слід зазначити, що у відповідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу У країни шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується . державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання, компенсації

(плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пп. 4.1 п.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні відповідної компенсації (плати).

Аналогічна правова позиція, що до складу грошового зобов'язання входять інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 травня 2006 року у справі №10/557-26/155.

Окрім цього, така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08.11.2010 р. у справі №4/719 та від 15.11.2010 р. у справі №4/720.

Системний аналіз зазначених вище норм законодавства свідчить про те, що застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов'язання. Тобто, відповідальність за порушення грошового зобов'язання наступає незалежно від наявності вини.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника. Відповідно, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання. А тому, якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, тому передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України .

Наявність інфляційних процесів в економіці держави безпосередньо пов'язано з позовними вимогами у даній справі про стягнення грошових коштів згідно ст. 625 ЦК України (3% річних та індексу інфляції).

Як вказано Верховним Судом України у постанові від 01.10.2014 р. по справі №6-113цс14.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїх постановах від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11, від 17.10.2011 року у справі №6-42цс11.

Статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм

матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Так частиною 5 ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Така правова позиція зазначена у Постанові Верховного Суду України від 05.12.2011 №16/164(2010), і згідно із приписами ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до п. 7 "Стягнення інфляційних нарахувань і відсотків річних після прийняття судового рішення" постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до п.5.4 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Деякі окремі питання стягнення сум інфляційних нарахування і процентів річних від простроченої суми" за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобовязання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у звязку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідно до п. 9 "Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України" Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. №01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких

полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати), належними до сплати кредитору.

Аналогічного роду правова позиція Верховним Судом України викладена у постанові в справі № 113цс 14 від 01.10.2014 року, прийнятої за наслідками неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права), Верховного Суду України викладену у постановах від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс 11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3- 89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, Вищого господарського суду України викладену у постанові від 29.07.2010 р. у справі № 29/224-09-5380, постанову Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 22.06.2010 р. у справі № 3-1890к10/30/18.

Позивач є суб'єктом підприємництва, суб'єктом господарювання, з відповідною реєстрацією в СДР, з присвоєнням ідентифікаційного номера.

Відповідач-2 є органом виконавчої влади, самостійною юридичною особою з внесенням даних в СДР. Діяльність установи регламентована в тому числі положеннями Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», Указу Президента України від «Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України» №395/2011 від 06.04.2011р., іншими підзаконними нормативними документами.

Між сторонами наявні абсолютні правовідносини, пов'язані з виконанням судового рішення про стягнення грошових сум на користь позивача.

Відповідач-2 - як державний орган по виконанню судових рішень - проявив тривалу бездіяльність, що підтверджено Ухвалою Господарського суду Київської області від 06 серпня 2014 року у справі №911/2317/13, Ухвалою Господарського суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі №911/2317/13 та хвалою Господарського суду Київської області від 11 березня 2016 року у справі №911/2317/13 за скаргою Позивача.

Згідно положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Позивач використав належний спосіб захисту свого порушеного права з посиланням на п. 8 ч.1 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.47 ГК України, збитки, завдані підприємцю внаслідок порушення громадянами чи юридичними особами, органами державної влади чи органами місцевого самоврядування його майнових прав, відшкодовуються підприємцю відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Під шкодою у розумінні вищенаведених норм права слід розуміти матеріальну шкоду, що виражається у зменшенні майна позивача в результаті порушення належного йому майнового права та втрати матеріальних цінностей на які останній вправі був розраховувати.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причиновий зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

В силу ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника.

Статтею 9 цього ж Закону встановлено, що виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

В частинах 5, 6 пункту 2 інформаційного листа "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року (Лист №01-06/928/2012) зазначено, що: "передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 №13/210/10 (Постанова № 3-65гс11) та від 12.09.2011 №6/433-42/183 (Постанова №3-73гс11) і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 №11/109).".

Таким чином, зважаючи на встановлення факту тривалого невиконання виконавчою службою рішення суду, а також наявності інфляційних процесів у державі суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо відшкодування позивачу інфляційних витрат та 3 % річних у заявленому розмірі.

В пункті 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" №9 від 17.10.2012 року (Постанова №9) зазначено, що: "у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 року №04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.".

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати за рішенням суду. Рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, оскільки 17.07.1997р. Верховна ОСОБА_5 України ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод. Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція, Європейська конвенція) є частиною національного законодавства України, і підлягає застосуванню нарівні з національним законодавством України. Сторони конвенції гарантують права і свободи передбачені конвенцією. Для забезпечення виконання положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод функціонує Європейський суд (Суд, Євросуд) з прав людини, який розглядає скарги, подані тільки після вичерпання всіх національних засобів захисту прав. Рішення Європейського суду підлягають обов'язковому виконанню сторонами.

Відповідно до положень ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Законодавець у гл. 82 ЦК України не дає визначення шкоди. При цьому стаття 1192 ЦК України визначає способи відшкодування шкоди: або в натурі, або відшкодувати збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Законодавець у ст. 22 ЦК України вказує на способи відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Збитками в тому числі є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивач використав належний спосіб захисту свого порушеного права з посиланням на п. 8 ч.1 ст. 16 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач реалізував своє право на стягнення з Державного бюджету України втрат від інфляції, 3% річних та судових витрат - наявне грошове зобов'язання боржника, що не було виконано в 6-місячний строк, уповноваженою особою від імені держави у спірних правовідносинах виступає ВДВС Камянка - Буського РУЮ у Львівській області.

Відповідальність за порушення зобовязання врегулювана окремою главою ЦК України - гл. 51, яка знаходиться в розділі правових порушень зобовязання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Так, на підставі наявного грошового зобов'язання (за рішенням суду, а не боргу за іншим договором) позивачем відповідачу-2 нараховано 1 863,54 грн. 3% річних за період прострочення з 05.03.2014р. по 25.04.2016р. (всього 783 календарні дні) та 17 641,46 грн. інфляційних втрат за період з 05.03.2014р. по 31.03.2016р., які він просить стягнути з відповідача-2.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому стягненню підлягає 1 863,54 грн. 3% річних та 17 641,46 грн. інфляційних втрат на користь позивача.

Також, місцевий господарський суд відхиляє заперечення відповідачів про неможливість задоволення таких вимог позивача у звязку з їх безпідставністю.

Місцевий господарський суд зазначає, що відсутність коштів у відповідача чи відсутність механізму списання коштів відповідача при відсутності фінансування його діяльності з державного бюджету не можуть бути підставою незадоволення грошових вимог позивача та невиконання грошового зобов'язання відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку задоволити позов, стягнувши з держави за рахунок державного бюджету, де уповноваженою особою від імені держави виступає ВДВС Камянка - Буського РУЮ у Львівській області через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області на користь позивача 1863,54 грн. - 3% річних та 17 641,46 грн. інфляційних втрат.

Щодо стягнення збитків з решта відповідачів, то встановлені Правила по відшкодуванню шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою встановлені статтями 1173, 1174 ЦК України, згідно яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, даною правовою нормою передбачено, що державою підлягає до відшкодування шкода, яка завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадової або службової особи. Матеріалами справи не підтверджується незаконність рішень, дій чи бездіяльність Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області та Державної казначейської служби України по відношенню до позивача та наявність інших елементів, необхідних для відшкодування шкоди.

Так як даний спір вирішений судом в межах процесуальних строків визначених ч. 1 ст. 69 ГПК України, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача-1 щодо продовження строку розгляду справи (вх. №3699/16 від 20.07.2016 року).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позовні вимоги у заявленому до стягнення розмірі.

Керуючись ст.ст.19,56 Конституції України, ст.ст.3,12,33,34,36,44, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити.

2.Стягнути із Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області (адреса: 79005, м. Львів, вул. К. Левицького, 18, ідентифікаційний ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС (адреса: 03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38 офіс 23, ідентифікаційний ) 1 863,54 грн. 3% річних та 17 641,46 грн. інфляційних втрат в рахунок відшкодування шкоди у звязку із невиконанням Рішення Господарського суду Київської області по справі №911/2317/13 від 06 серпня 2013 року.

3.Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 05.08.2016 р.

Суддя Долінська О.З.