ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 рокуСправа № 912/2354/16
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Балика В.М., розглянув матеріали справи № 912/2354/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про усунення перешкод в користуванні приміщенням

за участі представників:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - адвокат Усатенко В.Ю., діє на підставі договору від 18.05.2016 про надання правової допомоги.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини прийнятого рішення.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою, згідно з якою просить суд зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (біля Центрального ринку) загальною площею 80 кв.м, шляхом надання ключів від вхідних дверей та підключення електричної енергії.

Ухвалою від 17.06.2016 господарським судом порушено провадження у справі за даним позовом.

Ухвалою від 13.07.2016 розгляд справи № 912/2354/16 господарським судом відкладався до 11:00 04.08.2016.

Позовні вимоги позивач мотивує укладенням 01.04.2015 з відповідачем договору оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (біля Центрального ринку) площею 80 кв.м. При цьому, позивач посилається на те, що відповідач самовільно та безпідставно, всупереч умовам вказаного договору, винесла з орендованого позивачем приміщення його речі та змінила замок на вхідних дверях. Окрім того, орендоване приміщення відключено відповідачем від електропостачання, що унеможливлює його використання позивачем за призначенням - для розташування кафе.

Представником позивача у судовому засіданні 13.07.2016 позовні вимоги підтримано повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

13.07.2016 відповідачем подано до господарського суду відзив на позовну заяву, за змістом якого ФОП ОСОБА_2 в особі повноважного представника заперечує проти заявленого позову, за змістом якого відповідач вказує на те, що договір оренди від 01.04.2015, примірник якого додано позивачем до позову, відповідачем не підписувався і підпис ФОП ОСОБА_2 у вказаному договорі є підробленим.

Зазначену позицію відповідачем підтримано і у відзиві на позовну заяву, наданому до суду 04.08.2016, у зв'язку з чим відповідач 13.07.2016 подав до суду клопотання від 13.07.2016 про призначення почеркознавчої експертизи у справі, на вирішення якої пропонував поставити питання: чи виконано підпис ОСОБА_2 у договорі оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 ОСОБА_2 чи іншою особою?

У судовому засіданні 04.08.2016 повноважний представник позивача участі не брав, витребувані господарським судом ухвалою від 13.07.2016 документи позивачем суду не подано.

Водночас, 04.08.2016, до початку судового засідання, через канцелярію господарського суду позивачем особисто та його представником подано окремі клопотання про відкладення розгляду справи № 912/2354/16 з посиланням на хворобу як самого позивача, так і його представника за довіреністю.

Відповідно до частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до абзацу 2 підпункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю у іншому судовому засіданні і т.п.).

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою- п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників (в тому числі керівника), так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

При цьому, застосувавши згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, господарський суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Господарський суд враховує, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду спору по суті у даному судовому засіданні, явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою судом не визнавалась, а відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши та оцінивши надані учасниками судового процесу доводи, господарський суд встановив такі обставини справи.

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015 (надалі за текстом - Договір оренди).

За умовами Договору оренди Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Кіровоград, АДРЕСА_1 (біля Центрального ринку) площею 80 кв.м для розташування кафе (п. 1 Договору оренди).

Згідно з п. 3 Договору оренди строк оренди встановлено на 2 роки.

Пунктом 4 Договору оренди визначено, що за орендоване приміщення Орендар зобов'язується сплачувати своєчасно орендну плату в розмірі 250 грн до 5 числа кожного місяця, а також проводити оплату за електроенергію згідно показників лічильника, прибирати прилеглу територію своїми силами та за власний рахунок.

Позивач посилається на те, що ним повністю виконуються умови Договору оренди, водночас відповідач здійснює перешкоди в користуванні Орендарем нежитловим приміщенням, що полягає у тому, що ним 04.03.2016 було відключено приміщення від електропостачання, в цей же день Орендодавець намагався демонтувати обладнання в приміщенні, яке орендується, а також намагався вигнати Орендаря з орендованого приміщення і лише втручання правоохоронних органів припинило протиправну діяльність відповідача.

Окрім того, позивач вказує, що 14 березня 2016 року Орендодавець відключив постачання електрики до приміщення кафе.

2 квітня 2016 року Орендодавець, за твердженням позивача, знову відключив постачання електроенергії до приміщення кафе і до цього часу постачання електрики не відновлено.

Разом з цим, 24 травня 2016 року, як стверджує позивач, відповідачем самовільно без дозволу позивача та його присутності, всупереч Договору оренди, винесено з орендованого приміщення належні позивачеві речі та змінено замок на вхідних дверях.

Позивачем надано суду копії претензій від 01.03.2016, 15.03.2016, 11.04.2016, 26.05.2016, які направлялись ним на адресу відповідача (а.с. 6), якими просив припинити порушення права Орендаря на користування орендованим приміщенням, поновити подання електроенергії в дане приміщення.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує на те, що між позивачем та відповідачем було узгоджено питання оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з 01.04.2015 на один рік, після чого відповідачем було складено договір оренди, підписано його та надано представнику позивача для підпису. Другий екземпляр договору оренди після підписання позивач не повернув.

Акт приймання-передачі орендованого приміщення між сторонами не підписувався.

Відповідач вказує, що з 01.04.2015 позивач не сплачував орендну плату, у зв'язку з чим 15.02.2016 відповідачем направлено на адресу позивача повідомлення про розірвання з 15.03.2016 договору оренди (а.с. 31-32).

Окрім того, листами, направленими на адресу ФОП ОСОБА_1 31.03.2016 та 07.04.2016 відповідно ФОП ОСОБА_2 просила Орендаря повернути другий екземпляр договору оренди від 01.04.2015, переданого йому для підписання, а також вимагала звільнити займане приміщення з огляду на закінчення дії договору оренди.

Дослідивши усі надані сторонами докази та доводи у їх сукупності господарський сул дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Згідно із частиною першою статті 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У відповідності до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року № 3- рп/2002 (V003Р710-02) зазначено, що власність гарантує не лише права власників, а й зобов'язує, покладає на них певні обов'язки. Саме про це йдеться у статтях 13 і 41 Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Власник майна може звернутися з позовом про усунення будь-яких порушень своїх прав іншими особами, в тому числі усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, при цьому, суду повинно бути доведено, що такі дії порушують права власника і є протиправними.

Позов про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно. Тобто, необхідною умовою захисту права власності служить підтвердження позивачем своїх прав на майно.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника або титульного володільця до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу використовувати належне йому право, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин.

Однією з умов подання негаторного позову є тривалий характер правопорушення і його наявність на момент звернення з позовом. Негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника (титульного володільця), а не тих, що мали місце в минулому.

В силу статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Негаторний позов пред'являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Враховуючи положення діючого законодавства України, господарський суд констатує, що негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а володіння - це наявність фізичного доступу до речі.

За змістом статей 11, 15, 16 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правовою природою спірні правовідносини сторін віднесені до договірних зобов'язань найму (оренди).

Загальні положення про найм (оренду), як окремий вид зобов'язань, визначені параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 Цивільного кодексу України, про зобов'язання і договір розділами І і ІІ книги 5 Цивільного кодексу України, главами 19, 20 Господарського кодексу України, правові наслідки порушення зобов'язання, відповідальність за порушення зобов'язання - главою 51 Цивільного кодексу України, розділом V Господарського кодексу України.

Сторонами договору оренди виступають орендодавець (наймодавець) і орендар (наймач).

За загальним правилом і в ролі орендодавця, і в ролі орендаря можуть виступати будь-які суб'єкти цивільного права, як фізичні, так і юридичні особи.

Передача майна в оренду - один із способів здійснення приналежного орендодавцю права власності. Що ж стосується інших осіб, то будь-яка особа, що не є власником відповідного майна, повинна мати повноваження на передачу цього майна в оренду. Причому такі повноваження мають бути засновані на законі чи спеціальному волевиявленні власника.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина 1 статті 761 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як убачається з матеріалів справи (а.с. 25, 29-30) відповідач у справі - ФОП ОСОБА_2, є власником нежитлової будівлі за адресою: м. Кіровоград, АДРЕСА_1, площею 50 кв.м, згідно з свідоцтвом про право власності від 18.12.2015 індексний номер 50261488.

Право власності відповідача на вказане нежитлове приміщення зареєстровано 18.12.2015, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27260032 від 18.12.2015.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (надалі - Державний реєстр прав).

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації

При цьому нормами статті 3 Закону передбачено, що будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

За таких обставин, укладення 01.04.2015 відповідачем у справі договору оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, м. Кіровоград суперечить вищевказаним нормам права, оскільки право власності відповідача на вказане приміщення зареєстровано лише 18.12.2015, тобто після укладення договору.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, у власності відповідача перебуває нежитлове приміщення за вказаною адресою площею 50 кв.м, водночас умовами наданого позивачем суду договору оренди передбачено надання в оренду приміщення площею 80 кв.м.

Позивачем також надано суду копії договорів оренди нежитлового приміщення від 15.10.2009 та від 15.10.2013, укладені між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, на підставі яких, стверджує позивач, ФОП ОСОБА_1 займав частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (біля Центрального ринку), площею 80 кв.м.

Водночас, суд зауважує, що дії відповідача щодо укладення договорів оренди даного нежитлового приміщення суперечать вимогам законодавства України, позаяк вчинені до реєстрації у визначеному Законом порядку права власності на таке приміщення.

Частинами 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Між тим, матеріали справи не містять як правовстановлюючого документа, складеного у порядку, передбаченому законодавством, яким би підтверджувалося право власності відповідача на нерухоме майно станом на дату укладення між сторонами Договору оренди, так і доказів здійснення державної реєстрації речового права на нерухоме майно на ту ж дату.

Відтак, суд дійшов висновку щодо недійсності укладеного між сторонами Договору оренди з огляду на вказані вище підстави.

За таких обставин, позивачем, як титульним володільцем, не надано доказів на підтвердження права на користування та розпоряджання спірним майном.

В даному випадку, з усіх зібраних у справі доказів убачається, що відповідач є власником орендованого майна, який і наділений всім спектром прав власника, а саме: правом володіння, користування і розпорядження.

Так, згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Враховуючи усі встановлені вище обставини, господарський суд дійшов висновку про неможливість захисту прав позивача шляхом пред'явлення негаторного позову в зв'язку з відсутністю в його володінні спірного майна, оскільки передбачений вищевказаною правовою нормою негаторний позов пред'являється власником лише за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним та є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі.

Окрім того, судом враховується, що позивачем не доведено твердження, викладені ним у позовній заяві, щодо належного виконання ним умов Договору оренди в частині сплати орендної плати, відповідних платіжних документів про сплату орендної плати протягом усієї дії Договору оренди суду не подано, як і не подано суду документи на підтвердження належного податкового обліку орендних витрат у орендаря згідно вимог Податкового кодексу України.

Разом з цим, позивачем не надано суду і належних доказів на підтвердження факту відключення орендованого приміщення від електропостачання та зміну замків на вхідних дверях.

Так, надані суду позивачем копії матеріалів щодо звернення до Кіровоградського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області стосуються громадянина ОСОБА_4, а не відповідача у справі.

Відтак, господарський суд зауважує, що права позивача, зважаючи на відсутність будь-якого правового статусу у нього відносно орендованого майна, не можуть бути захищені шляхом пред'явлення негаторного позову, оскільки таке майно перебуває у власності іншої особи, а тому позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні орендованим майном не підлягають задоволенню.

Водночас, господарський суд не вбачає достатніх підстав для задоволення клопотання відповідача та призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи з огляду на ту обставину, що проведення такої експертизи та її результати не вплинуть на результат вирішення спору у справі.

За правилами статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його підписання.

Повне рішення складено 08.08.2016.

Суддя В.М. Балик