ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року Справа № 908/5070/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіГоголь Т.Г. (доповідач),
суддівГрейц К.В., Данилової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін: позивача: Цецик І.М. - дов. від 12.01.16, відповідача: не з'явились, повідомлені належно,

касаційну скаргуДержавного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 15.02.16
у справі№908/5070/15 Господарського суду Запорізької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром"
доДержавного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України
простягнення коштів
Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про стягнення з останнього 27828, 38 грн. боргу, 2538, 86 грн. - 3 % річних та 20704,31 грн. інфляційних втрат. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував на порушення відповідачем зобов'язань за договором оренди автомобіля №23/10 від 27.10.09 щодо сплати орендної плати.

Відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.11.15 (суддя Місюра Л.С.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 8372,90 грн. боргу, 763,27 грн. - 3% річних, 6222,33 грн. інфляційних втрат. Суд установив факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за спірним договором оренди в частині повного та своєчасного внесення ним орендних платежів. Водночас, як установив суд, заборгованість відповідача, за якою не сплив строк позовної давності, позаяк переривався у зв'язку з підписанням уповноваженими представниками сторін акта звірки станом на 01.01.13, становить 8372,90 грн. В іншій частині позову суд відмовив за спливом строку позовної давності.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.02.16 (судді: Скакун О.А., Татенко В.М., Бойченко К.І.) рішення господарського суду першої інстанції скасовано в частині відмови у позові. Викладено резолютивну частину рішення у іншій редакції. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 27828,38 грн. боргу, 2538,86 грн. - 3% річних, 20678,45 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди №23/10 від 27.10.09. Водночас, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності за заявленими вимогами не сплив, оскільки переривався, і це підтверджується бухгалтерською довідкою позивача №163 від 12.10.15, котра, як зазначив суд, містить пояснення посадових осіб позивача до акта заліку взаємних вимог. Відмовляючи у стягненні з відповідача 25,86 грн. інфляційних втрат, суд виходив з помилковості здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат.

До Вищого господарського суду України з касаційною скаргою звернулося Державне підприємство "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України, яке просить судові рішення у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові повністю. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник вказує на порушення судами приписів статей 264, 530 Цивільного кодексу України, статей 33, 34, 36, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України. Він посилається на те, що акт заліку та акти звірки не підтверджують визнання відповідачем саме спірної заборгованості за договором оренди від 27.10.09, а відтак не свідчать про переривання строку позовної давності. При цьому, скаржник вказує на судову практику у справі Господарського суду Запорізької області №908/5088/15.

Від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити без змін постанову у справі, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування господарськими судами норм чинного законодавства, колегія суддів відзначає наступне.

Місцевим господарським судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 27.10.09 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" - орендодавцем та Державним підприємством "Дослідне господарство "Новатор" - орендарем був укладений договір оренди автомобіля №23/10. За умовами цього договору орендодавець зобов'язався передати орендареві в строкове платне користування транспортний засіб - легковий автомобіль марки Toyota Camry 2008 року випуску, кузов №6Т1ВЕ42К28Х512586, реєстраційний номер АР1619ВО, що належить ТОВ "Укрнасінняпром" на праві власності, а орендар, в свою чергу, прийняти цей автомобіль, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути транспортний засіб орендодавцеві в належному стані. Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору орендна плата за користування автомобілем становить 840 грн. з ПДВ за місяць. Орендна плата сплачується щомісячно шляхом перерахування коштів орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць. За умовами пунктів 6.2, 6.3 договору строк його дії закінчується 23.10.12. При цьому, закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за порушення його умов, які мали місце під час дії договору. Згідно з приписами пункту 6.4 договору договір може бути достроково розірваний за ініціативою орендодавця, якщо орендар не сплачує орендну плату більше трьох місяців підряд. Господарський суд першої інстанції також установив, що 01.09.11 сторони уклали додаткову угоду до договору, якою змінили найменування орендаря на Державне підприємство "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України. Позивач 27.10.09 на виконання умов договору передав об'єкт оренди відповідачеві (акт приймання-передачі №1). Також було установлено, що позивач 27.07.12 звернувся до відповідача з листом, в якому повідомляв про розірвання договору оренди автомобіля від 27.10.09 та просив до 30.07.12 повернути автомобіль позивачу. За актом приймання-передачі №1 від 27.07.12 спірний автомобіль був переданий позивачу. В процесі розгляду спору місцевий господарський суд установив, що відповідач користувався спірним автомобілем (і це підтверджується відповідними актами здачі-прийняття послуг у справі); проте орендну плату за спірним договором упродовж жовтня 2009 року - липня 2012 року у повному обсязі не вносив; що заборгованість відповідача за спірний період становить 27828,38 грн. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором щодо сплати орендних платежів за користування автомобілем, позивач звернувся з позовом про стягнення з нього 27828, 38 грн. боргу, 2538, 86 грн. - 3 % річних та 20704,31 грн. інфляційних втрат. Відповідачем було подано до господарського суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності у відповідності до статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України. В свою чергу, позивач, заперечуючи проти вказаної заяви, посилався на те, що строк позовної давності переривався підписанням акта заліку взаємних вимог від 31.12.12, а також, актів звірки від 31.03.12, від 31.12.12, акта звірки станом на 01.01.13. Надавши оцінку вказаним документам, господарський суд першої інстанції установив, (і це не спростовано судом апеляційної інстанції), що акт заліку взаємних вимог не містить будь-яких посилань та даних (договори, накладні, акти приймання-передачі послуг (робіт), платіжні доручення тощо), які підтверджують наявність саме спірної заборгованості, тобто він не підтверджує факт визнання відповідачем спірної суми боргу за договором оренди; що в цьому акті заліку лише зазначено про те, що він складений на підставі акта звірки від 31.12.12. Проте, як установив суд, акт звірки від 31.12.12 позивачем до суду наданий не був. Водночас, не свідчить про визнання боргу і бухгалтерська довідка позивача від №163 від 12.10.15, складена ним в односторонньому порядку. В процесі розгляду спору господарський суд першої інстанції також установив, що в акті звірки, складеному станом на 01.01.13 і підписаному уповноваженими представниками сторін, не зазначені акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за спірним договором, а саме, від 31.10.09, від 30.11.09, від 31.12.09, від 31.01.10, від 26.02.10, від 31.03.10, від 30.04.10, від 31.05.10, від 30.06.10, від 31.07.10, від 31.08.10, від 30.09.10, від 31.10.10, від 30.11.10, від 31.12.10, від 31.01.11, від 28.02.11, від 31.03.11, від 30.04.11, від 31.05.11, від 30.06.11, від 31.07.11, від 31.08.11, від 30.09.11, що унеможливлює висновок про визнання відповідачем заборгованості за такими актами. Разом з цим, судом було установлено, що у вказаному акті звірки взаєморозрахунків (станом на 01.01.13) зазначено лише частину актів здачі-приймання послуг за спірним договором оренди, а саме: від 31.10.11 на суму 840 грн., від 30.11.11 на суму 840 грн., від 31.12.11 на суму 840 грн., від 31.01.12 на суму 840 грн., від 29.02.12 на суму 840 грн., від 16.03.12 на суму 840 грн., від 31.03.12 на суму 840 грн., від 30.04.12 на суму 840 грн., від 31.05.12 на суму 840 грн., від 30.06.12 на суму 840 грн., від 30.07.12 на суму 812,90 грн. Отже, як установив місцевий господарський суд, з підтвердженням матеріалами справи, заборгованість відповідача, за якою не сплив строк позовної давності, позаяк переривався у зв'язку з підписанням уповноваженими представниками сторін акта звірки станом на 01.01.13, становить 8372,90 грн. Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Відповідно до приписів статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (стаття 762 цього ж Кодексу). Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 названого Кодексу). Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, місцевий господарський суд, на підставі повного та всебічного розгляду справи установив, що позивач у відповідності до умов спірного договору передав відповідачеві у строкове платне користування автомобіль; що відповідач користувався спірним транспортним засобом (і це підтверджується відповідними актами здачі-прийняття послуг); проте орендну плату за договором оренди упродовж жовтня 2009 року-липня 2012 року у повному обсязі не вносив та його борг за вказаний період склав 27828,38 грн. Як вже зазначалося, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог. Поняття позовної давності унормовано Главою 19 Цивільного кодексу України. Норми про позовну давність мають імперативний характер. Так, відповідно до статті 256 вказаного Кодексу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки. Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до приписів статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частинами 3, 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім того, згідно зі статтею 266 названого Кодексу зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Поза тим, статтею 264 цивільного кодексу унормовано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як установив господарський суд першої інстанції, з підтвердженням матеріалами справи, уповноваженими представниками позивача і відповідача був підписаний акт звірки, який складений станом на 01.01.13 та включав заборгованість за спірним договором оренди у сумі 8372,90 грн., що є дією, яка, у розумінні приписів наведених норм, свідчить про визнання відповідачем свого боргу у зазначеному розмірі та перериває строк позовної давності. Отже, як установив суд, на момент звернення з даною позовною заявою строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 8372,90 грн. не був пропущеним. З огляду на установлене, місцевий господарський суд визнав обґрунтованим стягнення з відповідача 8372,90 грн. боргу, 763,27 грн. - 3% річних, 6222,33 грн. інфляційних втрат. Апеляційний господарський суд, ухвалюючи постанову у справі, установленого місцевим господарським судом не спростував, а відтак дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Суд апеляційної інстанції, обмежившись посиланням на визнання відповідачем спірного боргу у повній сумі, взяв до уваги бухгалтерську довідку №163 від 12.10.15, проте не врахував, що вказана бухгалтерська довідка підписана позивачем в односторонньому порядку та не свідчить про переривання строку позовної давності. Згідно зі статтею 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов. Таким чином, зважаючи на викладене та встановлені судом першої інстанції обставини справи, судова колегія вважає правомірним висновок Господарського суду Запорізької області про відсутність підстав для задоволення позову. Відтак, доводи, викладені в касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження частково.

За таких обставин, постанова Донецького апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення Господарського суду Запорізької області - залишенню в силі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.02.16 у справі №908/5070/15 скасувати. Рішення Господарського суду Запорізької області від 25.11.15 залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України 1653,60 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги. Видачу наказу доручити Господарському суду Запорізької області.

Касаційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Елітне" Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України задовольнити частково.

Головуючий, суддя Т.Гоголь

Судді К. Грейц

М.Данилова