ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.08.16 Справа № 904/2977/16

За позовом Дніпродзержинської міської організації Українського товариства мисливців та рибалок, м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 Державної Казначейської служби України м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області

про стягнення збитків на суму 141 614,17 грн.

Головуючий колегії ОСОБА_2

Суддя Бондарєв Е.М.

Суддя Мілєва І.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3 - представник за дов. б/н від 18.05.16

ОСОБА_4 - представник за дов. б/н від 18.05.16

від відповідача: ОСОБА_5 - представник за дов. № 1879-К-Н-О від 29.04.15

СУТЬ СПОРУ:

Дніпродзержинська міська організація Українського товариства мисливців та рибалок звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" про стягнення збитків у розмірі 14161, 17 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в наслідок помилки банку, грошові кошти у розмірі 14161, 17 грн. не були зараховані на його рахунок 3236.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 18.05.2016.

Ухвалою суду від 18.04.2016 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 Державної Казначейської служби України м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 розгляд справи відкладено на 06.06.2016.

06.06.2016 відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю подання додаткових доказів у справі, та про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2016 призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням керівника апарату суду № 390 від 07.06.16 призначено повторний автоматичний розподіл для визначення складу колегії у справі № 904/2977/16. Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 07.06.16 колегіальний розгляд справи № 904/2977/15 призначено у складі: головуючий колегії - ОСОБА_2, суддя Бондарєв Е.М., суддя Мілєва І.В.

Ухвалою від 07.06.2016 справу прийнято до розгляду колегіально, у складі трьох суддів: головуючий колегії - ОСОБА_2, суддя Бондарєв Е.М., суддя Мілєва І.В., справу призначено до розгляду на 06.07.2016.

29.06.2016 від третьої особи надійшли пояснення у справі, в яких вона зазначила, що 24.12.2015 позивач звертався до УДКСУ у м. Дніпродзержинську із заявою щодо повернення помилково сплачених коштів, у задоволенні даної заяви позивачеві було відмовлено, оскільки повернення коштів помилково та/або надміру зарахованих податків. зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету. Органи, що контролюють справляння надходжень до бюджету, затверджені постановою КМУ від 16.02.2011 № 106.

29.06.2016 через канцелярію суду від третьої особи надійшло клопотання, в якому вона просить суд розглядати справу без участі його представника.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2016 розгляд справи було відкладено на 11.07.2016.

11.07.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позову, з наступних підстав. Щодо наданої позивачем копії листа за підписом директора Дніпропетровського РУ ОСОБА_6, відповідач зазначає, що даний документ не містить дати, номеру вихідної кореспонденції банку, відмітки про відправлення та про отримання даного листа. Також, відповідачем зазначено, що позивач 19.02.2015 звернувся до відповідача із заявою про зміну поточного рахунку для зарахування грошових коштів на поточний рахунок 013 отримувач ГУДКУ у м. Дніпродзержинську Дніпропетровська область. Таким чином, при заміні терміналу відповідачем було встановлено позивачеві рахунки відповідно до поданих банку ним документів.

11.07.2016 позивач подав до суду клопотання про витребування у відповідача банківської виписки до 19.02.2015 року та після 19.02.2015 року саме по мерчанту SIDD00CW, а саме за період з 01.02.2015 по 31.11.2015 включно.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Господарський суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану сторону.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою суду від 12.07.2016 розгляд справи відкладено на 02.08.16 та зобов'язати відповідача до судового засідання надати письмові пояснення щодо порядку відкриття мерчанту SIDD00CW; банківські виписки по мерчанту SIDD00CW за період з 01.02.2015 по 31.11.2015.

Представники позивача подали суду клопотання про залучення додаткових доказів.

У судовому засіданні 01.08.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.02.2013 згідно анкети-заявки на підключення до послуг "Еквайрингу", між Дніпродзержинською міською організацією Українського товариства мисливців та рибалок (далі - позивач) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (далі - відповідач, банк) укладено договір № 346634/Т на підключення до послуги "Еквайринг" банківського терміналу для проведення фінансових операцій на поточному рахунку позивача № 3236 (арк. с. 77).

Договір про надання послуг "Еквайринг" знаходиться у загальному доступі у мережі Інтернет на сайті http://www.privatbank.ua., підписавши який позивач погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг (які розміщенні на сайті банку http://www.privatbank.ua), Тарифами банку, Інструкцією "Порядок проведення операцій з використанням платіжних карток", а також зобов'язався регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті http://www.privatbank.ua.

На виконання вищевказаної анкети-заяви, позивачу 15.02.2013 був встановлений термінал № S1DD00BF (арк. с. 98).

10.11.2015 позивач звернувся до відповідача з листом № 4, в якому зазначив, що 11.08.2015 працівниками відповідача позивачеві було встановлено еквайринг S1DD00BF, до якого підключено два рахунки № 0013 та № 3236. Працівниками відповідача помилково було встановлено на основний рахунок рахунок дежмита №0013, а на рахунок держмита встановлено р/р позивача № 3236. Дана обставина призвела до помилкового зарахування 14161, 17 грн. на рахунок № 0013, а на рахунок № 3236 - 34 грн., у зв'язку з чим просив відповідача повернути грошові кошти у розмірі 14161, 17 грн. на розрахунковий рахунок № 3236.

У відповідь на вищевказаний лист, відповідач листом 13.11.2015 № 20.1.0.0.0/7-20151110/2695 повідомив позивача, що у програмному комплексі банку все налаштовано вірно, два мерчанта з вірними рахунками. S1DD00BF, до нього підключений мультимерчант S1D00CW. Збоїв зафіксовано не було, тож здійснити повернення коштів не є можливим (арк. с. 54).

Як зазначає позивач, 16.10.2015 помилка банку була виправлена.

24.12.2015 позивач звернувся до начальника ОСОБА_1 Державної казначейської служби України м. Дніпропетровська із заявою про повернення грошових коштів, помилково перерахованих з вини банку (арк. с. 37).

Листом від 28.12.2015 № 06-08/2887 Головне управління Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області повідомило позивачеві, що повернення помилково та/або надміру зарахованих податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету. Органи, що контролюють справляння надходжень до бюджету, затверджені постановою КМУ від 16.02.2011 № 106 (арк. с. 38).

Посилаючись на вищевикладене, позивач зазначає, що у зв'язку з помилковим зарахуванння відповідачем у період з 11.08.2015 по 15.10.2015 операцій проведених по мерчанту на рахунок № 0013 замість розрахункового рахунку № 3236, позивачеві було спричинено збитки у розмірі 14161, 17 грн., які позивач не отримав у зв'язку з зарахуванням відповідачем даної суми коштів не на той рахунок, та, яку просить суд стягнути з відповідача на його користь.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому приписами ч. 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачені способи захисту порушеного цивільного права чи інтересу, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Поряд з цим, згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 2, 3 ст. 342 ГК України передбачено, що суб'єктам господарювання, які мають самостійний баланс, рахунки відкриваються для розрахунків за продукцію, виконані роботи, надані послуги, для виплати заробітної плати, сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), а також: інших розрахунків, пов'язаних з фінансовим забезпеченням їх діяльності. Суб'єкт підприємництва має право відкривати рахунки для зберігання грошових коштів, здійснення всіх видів операцій у будь-яких банках України та інших держав за своїм вибором і за згодою цих банків у порядку, встановленому Національним банком України.

Згідно ч. 3-5 ст. 341 ГК України, безготівкові розрахунки можуть здійснюватися у формі платіжних доручень, платіжних вимог, вимог-доручень, векселів, чеків, банківських платіжних карток та інших дебетових і кредитових платіжних інструментів, що застосовуються у міжнародній банківській практиці.

При безготівкових розрахунках усі платежі провадяться через установи банків шляхом перерахування належних сум з рахунку платника на рахунок одержувача або шляхом заліку взаємних зобов'язань і грошових претензій.

Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно п.п. 1.9 ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні (далі - Закон) еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на приписи ст. 224 Господарського кодексу України, згідно якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно приписів ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний відшкодувати на вимогу суб'єкту завдані збитки у добровільному порядку в повному обсязі.

Поняття збитків розкривається у Цивільному кодексі України у статті 22, згідно якої особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22). При цьому частиною 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У відповідності до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (ст. 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України). На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов'язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов'язальних правовідносин (позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18.03.2015 справа № 5017/3760/2012).

Правильне розмежування підстав відповідальності необхідне ще і тому, що розмір відшкодування збитків, завданих кредиторові невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань за договором, може бути обмеженим (ч. 3 ст. 22 ЦК України), а при відшкодуванні позадоговірної шкоди, остання підлягає стягненню у повному обсязі (ст.1166 ЦК України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності необхідне також і тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її заподіяла.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4 ст. 623 ЦК України).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

У якості доказу завдання відповідачем позивачеві збитків у розмірі 14161, 17 грн., позивач посилається на помилкове зарахування відповідачем грошових коштів у період з 11.08.2015 по 16.10.2015 на загальну суму 14161, 17 грн. на рахунок № 013 замість рахунку № 3236, на підтвердження чого останнім до суду надано до суду копію листа ПАТ КБ "ПривтаБанк" начальнику ОСОБА_1 Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську за підписом директора Дніпропетровського РУ ОСОБА_6. (арк. с. 17) та копії касових чеків та банківських виписок по рахунках № 013 та № 3236 (арк. с. 41-47, 49-52, 84-96, 119-130).

Господарський суд не приймає у якості належного доказу помилкового зарахуванням відповідачем грошових коштів за період з 11.08.2015 по 16.1.02015 у сумі 14161, 17 грн. на рахунок № 0013 копію листа ПАТ КБ "ПриватБанк" начальнику ОСОБА_1 Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську за підписом директора Дніпропетровського РУ ОСОБА_6 (арк. с. 17) з огляду на наступне.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України «Про акціонерні товариства», «Про банки і банківську діяльність», юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи визначається установчими документами останньої, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою ж нею у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

До матеріалів справи залучені копія довіреності № 836-К-Н та Положення про відділення «Дніпропетровське регіональне управління» публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з яких не вбачається права директора цього відділення ОСОБА_6 на підписання подібних листів.

Крім того, вищевказаний лист не містить дати його складання, номеру вхідної чи вихідної кореспонденції банку чи іншої організації, на останньому відсутні відмітки банку про відправлення цього листа і відмітки отримання листа організацією, на адресу якої даний лист направлявся.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 19.02.2015 було подано анкету-заяву про підключення до послуги "Еквайринг" № 346634/т, якою змінено поточний рахунок для зарахування грошових коштів на рахунок № 013 отримувач ГУДКУ у м. Дніпродзержинську Дніпропетровська область. Дана анкета-заява підписана директором підприємства та скріплена печаткою (арк. с. 48).

З наданих позивачем до суду копій касових чеків та банківських виписок по рахунках № 013 та № 3236 (арк. с. 41-47, 49-52, 84-96, 119-130) вбачається, що банком у період з 11.08.2015 по 16.10.2015 здійснювалось розподілення грошових коштів за визначеними рахунками, саме на підставі вищевизначеної анкети-заяви відповідача.

Частиною 1 ст. 33 ГПК України передбачено обов'язок доказування кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Таким чином, позивачем належних та допустимих доказів порушення відповідачем ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надання банківських послуг, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обслуговування по розрахунковим картам позивачем суду не надано. Також, позивач не довів, що відповідачем було здійснено помилкове зарахування грошових коштів у сумі 14161, 17 грн. у період з 11.08.2015 по 15.10.2015 на рахунок № 0013.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 08.08.2016

Головуючий колегії ОСОБА_2

Суддя Е.М. Бондарєв

Суддя І.В. Мілєва