ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2016 р. Справа № 917/843/16

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, буд. 87, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область, 37500)

до Приватного підприємства "Лубнипропансервіс" (вул. Кононівська, буд. 152, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область, 37500)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" (вул. Гуданова, буд.16, оф.8, м.Харків, 61024)

про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3

від третьої особи: не з"явився

Розглядається позовна заява 1) про витребування із чужого незаконного володіння нерухомого майна, а саме: частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, Пирятинській район, м. Пирятин, вул. Сумська, 16, яка складає: газонаповнюючий склад літ. Б: склад 1 пл. 46,1 кв. м, склад 2 пл. 82,2 кв. м, склад 3 пл. 88,8 кв. м, усього по Б - 217,1 кв. м, резервуари літ. № 1, № 2, № 3, № 4, частина огорожі літ. № 7, № 8 довжиною 253 п. м; частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Кононівська 152, яка складає: Б-1: номер частин приміщень 1: склад 1 пл. 69,5 кв. м; номер частин приміщень 2: майстерня 1 пл. 29,7 кв. м, топочна 2 пл. 29.0 кв. м, всього по Б-1 128,2 кв. м, газонаповнюючий склад літ. В-1: склад 1 пл. 71,1 кв. м, склад 2 пл. 141,2 кв. м, склад 3 пл. 129,8 кв. м, склад 4 пл. 7,4 кв. м, всього по В-1 349,5 кв. м; вбиральня літ. Г, насосна літ Д, водопровідна колонка літ. № 1, частина огорожі літ. № 2, № 5, № 9 довжиною 269,1 п. м, частина замощення літ. 1 площею 2571 кв. м, резервуари 4,2 м3 літ. № 6, № 7, № 8, № 12, резервуар 50 м3 літ. № 10, резервуар для пального літ. № 11.; 2) про визнання права власності на вказане нерухоме майно.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує посилаючись на те, що спірне майно у відповідача, як добросовістного набувача не може бути витребувано, оскільки дане майно було відчужено за волею позивача; за наявності волі в діях позивача на відчуження спірного майна у 2007 році на користь третьої особи не підлягає застосуванню п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Відповідачем також подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки спірний об"єкт вибув з володіння позивача з 2007 року.

В судовому засіданні 03.08.2016р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

15 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз») (продавець; позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю фірма «ТДК» (покупець; третя особа) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 17 (а.с.14-15).

Відповідно до умов вказаного Договору продавець зобов'язався передати у власність покупця нерухоме майно, яке зазначено у п. 1.2, а покупець зобов'язався прийняти майно й оплатити його на умовах даного договору. Найменування майна, згідно п. 1.2 Договору:

- частина будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, Пирятинській район, м. Пирятин, вул. Сумська, 16, яка складає: газонаповнюючий склад літ.Б: склад 1 пл. 46,1 кв. м, склад 2 пл. 82,2 кв. м, склад 3 пл. 88,8 кв. м, усього по Б - 217,1 кв. м, резервуари літ. № 1, № 2, № З, № 4, частина огорожі літ. № 7, № 8 довжиною 253 п. м.

- частина будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Кононівська 152, яка складає: Б-1: номер частин приміщень 1: склад 1 пл. 69,5 кв. м; номер частин приміщень 2: майстерня 1 пл. 29,7 кв. м, топочна 2 пл. 29,0 кв. м, всього по Б-1 128,2 кв. м, газонаповнюючий склад літ. В-1: склад 1 пл. 71,1 кв. м, склад 2 пл. 141,2 кв. м, склад 3 пл. 129,8 кв. м, склад 4 пл. 7,4 кв. м, всього по В-1 349,5 кв. м; вбиральня літ. Г, насосна літ Д, водопровідна колонка літ. № 1, частина огорожі літ. № 2, № 5, № 9 довжиною 269,1 п. м, частина замощення літ. 1 площею 2571 кв. м, резервуари 4,2 м3 літ. № 6, № 7, № 8, № 12, резервуар 50 м3 літ. № 10, резервуар для пального літ. №11.

Відповідно до п. 3.1. Договору він набирає сили з моменту його підписання продавцем і покупцем і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

На підставі акту прийому-передачі до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15 листопада 2007 року продавець передав, а покупець прийняв майно, зазначене у п. 1.2 Договору (а.с. 16).

16 листопада 2007 року третя особа звернулася до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації Український правовий союз із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно.

19 листопада 2007 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» позовні вимоги задоволені. Визнано дійсним укладений між сторонами у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15 листопада 2007 року (а.с.168-170).

Визнано за третьою особою право власності на нерухоме майно: частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, Пирятинській район, м. Пирятин, вул. Сумська, 16, яка складає: газонаповнюючий склад літ. Б: склад 1 пл. 46,1 кв. м, склад 2 пл. 82,2 кв. м, склад 3 пл. 88,8 кв. м, усього по Б - 217,1 кв. м, резервуари літ. № 1, № 2, № З, № 4, частина огорожі літ. № 7, № 8 довжиною 253 п. м; та частину будівель та споруд, які знаходяться за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Кононівська 152, яка складає: матеріальний склад літ Б-1: номер частин приміщень 1: склад 1 пл. 69,5 кв. м; номер частин приміщень 2: майстерня 1 пл. 29,7 кв. м, топочна 2 пл. 29,0 кв. м, всього по Б-1 128,2 кв. м, газонаповнюючий склад літ. В-1: склад 1 пл. 71,1 кв. м, склад 2 пл. 141,2 кв. м, склад 3 пл. 129,8 кв. м, склад 4 пл. 7,4 кв. м, всього по В-1 349,5 кв. м; вбиральня літ. Г, насосна літ Д, водопровідна колонка літ. № 1, частина огорожі літ. № 2, № 5, № 9 довжиною 269,1 п. м, частина замощення літ. 1 площею 2571 кв. м, резервуари 4,2 м3 літ. № 6, № 7, № 8, № 12, резервуар 50 м3 літ. № 10, резервуар для пального літ. № 11.

28 жовтня 2008 року. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" (третьою особою) та Приватним підприємством "Лубнипропансервіс" (відповідачем) було укладено договори купівлі-продажу, які посвідечені державним нотаріусом Другої Лубенської Державної нотаріальної контори та зареєстровані в реєстрі за №1-4433 та за № 1-4436 (а.с.88, 90).

Відповідно до умов договорів купівлі-продажу ТОВ "ТДК" (продавець) передав, а відповідач - ПП "Лубнипропансервіс" (покупець) прийняв у власність вищевказане спірне майно.

Право власності відповідача на спірні будівлі зареєстровано КП Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації 30.10.2008р. в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.04.2016р. № 58437489 (а.с.27 -30, 89, 91).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03 грудня 2015 року визнано недійсною третейську угоду від 16.08.2007р. укладену між ТОВ фірмою «ТДК» та ВАТ по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз».; скасовано рішення Постійно діючого третейського суду від19 листопада 2007 року у справі № 43/7 про визнання права власності на нерухоме майно; скасовано ухвалу Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 28 листопада 2007 року у справі 43/7 за позовом Третьої особи до позивача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15 листопада 2007 року дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно (а.с.21-22).

Постановою Вищого господарського суду України від 02.02.2016р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.12.2015р. у справі № 917/1837/15 залишено без змін (а.с.23-26).

Позивач у позові посилається на те, що Договір № 17 купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 2007 року між позивачем та третьою особою є нікчемним; спірне майно вибуло з володіння власника (позивача) поза його волею; відповідач придбав спірне майно у особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки не набула права власності на майно у зв'язку з недійсністю договору від 15 листопада 2007 року.

З огляду на викладене позивач звернувся з даним позовом про витребування спірного майна у добросовісного набувача - відповідача згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, та визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Нормами ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Оскільки, договір № 17 купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 2007 року, укладений між позивачем та третьою особою, не був посвідчений нотаріально, суд погоджується з думкою позивача про те, що даний договір є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своею волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не молсе бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Статтею 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У частині 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки за ст. 388 ЦК України добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі.

Таким чином, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником.

Зі змісту статті 388 ЦК України вбачається, що вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника чи особи, яка володіє таким майном, на вибуття такого майна.

Відтак, слід розрізняти дефект форми правочину та дефект волі власника.

Не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов'язане із дефектом волі.

Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника.

Термін "воля" використовується в законодавстві і як синонім волевиявлення учасників правовідносин. Психологічно воля суб'єктів виявляється у вольовому опосередкуванні вибору варіанту поведінки в межах права в процесі його реалізації. Відповідність волі особи державній волі, вираженій у нормах права, визначає законність її діяльності. Волевиявлення в праві - передбачений законодавством зовнішній вияв волі дієздатних суб'єктів права, який тягне за собою юридичні наслідки. Становлячи різновид фактів юридичних, волевиявлення може виражатися у діях правомірних і неправомірних. Формою волевиявлення може бути не тільки реальна активна поведінка, а й бездіяльність. Волевиявлення організації виявляється в діях її органів або належним чином уповноважених представників.

Пунктами 24-25 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що факт відплатності придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

В даному випадку відповідач набув право власності на спірне майно за договорами купівлі-продажу від 28 жовтня 2008 року, укладеними між ТОВ фірма "ТДК" (третьою особою) та ПП "Лубнипропансервіс" (відповідачем), які посвідечені державним нотаріусом Другої Лубенської Державної нотаріальної контори та зареєстровані в реєстрі за №1-4433 та за № 1-4436 (а.с.88, 90). Тобто, правочин, за яким відповідач набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Доказів в підтвердження того, що відповідач знав чи міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна на дату укладення договорів, позивач суду не надав.

Рішення третейського суду, за яким було визнано за продавцем право власності на спірне майно, було скасовано лише постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.12.2015р. у справі № 917/1837/15. Відповідач до участі у розгляді даної справи судом не залучався.

Отже, при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна.

У постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-3090цс15 викладено правову позицію, у якій зазначено, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від гою, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно п. 26 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Позивач, звертаючись до суду із віндикаційним позовом, зазначає, що факт недійсності договору від 15.11.2007 року свідчить про те, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Однак, сам по собі факт порушення форми укладення правочину не може свідчити про відсутність волі позивача на відчуження спірного майна, яке мало місце при укладені договору № 17.

Так, договір купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15.11.2007 року, укладений у простій письмовій формі, було підписано головою правління позивача ОСОБА_4 в даному договорі зафіксовано волю позивача в особі його керівника на передачу спірного майна у власність іншої особи - ТОВ фірма «ТДК».

15.11.2007р. сторонами по договору № 17 ПАТ по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» та ТОВ фірма «ТДК» було підписано акт прийому-передачі до договору № 17, яким сторони засвідчили факт передачі передачу спірного майна від позивача у власність ТОВ фірма «ТДК». Зазначене також свідчить про наявність волі у позивача на передачу спірного майна іншій особі.

В п. 3 Акту прийому-передачі сторони зазначили, що не мають одна до одної претензій щодо стану майна, а також щодо розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15.11.2007 року.

Відтак мало місце пряме волевиявлення позивача на відплатне відчуження належного йому майна, що було фактично підтверджено його свідомими діями.

Оскільки сторонами договору № 17 було порушено вимоги чинного цивільного законодавства щодо форми правочину, ТОВ фірма «ТДК» звернулось до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» із позовною заявою про визнання дійсним укладеного у письмовій формі Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15.11.2007 року та визнання за ТОВ фірма «ТДК» права власності на спірне майно.

В описовій частині рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» по справі № 43/7 від 19.11.2007 року судом зазначено, що "відповідач - ВАТ «Лубнигаз» у відзиві на позов підтвердив факт укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна №17 від 15.11.2007 року, повне виконання сторонами умов вказаного договору, та підтвердив своє ухилення від нотаріального посвідчення вказаного договору, пояснивши це тим, що між сторонами не досягнуто згоди відносно розподілу нотаріальних витрат на його посвідчення. Проти позовних вимог ТОВ фірма «ТДК» відповідач не заперечує".

Зазначене ще раз підтверджує наявність у позивача волі на відчуження спірного майна.

Само по собі скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» по справі № 43/7 від 19.11.2007 року не може свідчити про відсутність у позивача волі на відчуження спірного майна.

Крім того, судом прийнята до уваги постанова Верховного Суду України від 11.06.2014 року по справі № 6-52цс14, на яку позивач посилається обґрунтовуючи свої позовні вимоги. Але обставини по справі № 6-52цс14 суттєво відрізняються від обставин даної справи. Так, Верховний Суд України, зазначивши, що майно вибуло з державної власності поза волею держави в особі РВ ФДМ України.

У спірному ж випадку, майно вибуло з власності позивача за наявності його волі, а тому правовий висновок, що його містить постанова і Верховного Суду України, не може бути застосований до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, за наявності волі у діях позивача щодо відчуження спірного майна у 2007 році на користь ТОВ фірма «ТДК», спірне нерухоме майно у добросовісного набувача - ПП «Лубнипропансервіс» не може бути витребувано на підставі п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Посилання позивача про визнання за ним права власності на спірне майно судом відхиляється, з наступних мотивів.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до абз. 2 п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і втому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Звернення до суду із позовною вимогою про визнання права власності є одним із різновидів негаторного позову, де заявник володіє майном, але обмежений в праві користування та (або) розпорядження ним у зв'язку з тим, що інша особа оспорює це право. Уданому випадку позивач позбавлений права володіння майном, що виключає можливість звернення з позовом про визнання права власності.

Позовна вимога про визнання права власності на спірне майно за позивачем є похідною від позовної вимоги про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, нерозривно пов'язаною з вищевказаною вимогою, а тому не може бути задоволена, в тому числі і з підстав наведених щодо першої позовної вимоги.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано: 08.08.2016р.

Суддя Безрук Т. М.