РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р. Справа № 902/80/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Огороднік К.М. ,

судді Коломис В.В.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 "Жмеринське АТП-10512" на рішення господарського суду Житомирської області від 28.03.16 р. у справі № 902/80/16

за позовом Приватне підприємство "АДІС"

до Приватне акціонерне товариство "Жмеринське АТП-10512"

про стягнення 126278,24 грн.

в судовому засіданні 19.07.2016 року оголошувалась перерва до 26.07.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 28.03.2016 року по справі № 902/80/16 (суддя Говор Н.Д.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ОСОБА_3 "Жмеринське АТП-10512" на користь ПП "Адіс" 49211,34 грн. основного боргу та 738,18 грн. судового збору. В частині стягнення 77066,90 грн. штрафних санкцій відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що дослідивши надану позивачем товарно-транспортну накладну № 0001507 від 24.09.2015 р. на передачу 3976 л. пального, суд дійшов переконливого висновку про те, що остання підтверджує здійснення господарської операції шляхом передачі дизельного пального відповідачу, оскільки в графі "одержав" наявний підпис відповідальної особи відповідача, яка особисто брала участь у здійсненні такої господарської операції - приймальника ОСОБА_4, який в судовому засіданні підтвердив справжність свого підпису на накладній та пояснив, що накладні підписуються ним в момент здійснення передачі товару. В частині стягнення 77066,90 грн. штрафних санкцій за несвоєчасну оплату поставленого товару в розмірі 1% від простроченої суми, нарахованих на підставі п. 6.2 договору, судом відмовлено з огляду на те, що даним пунктом договору сторони погодили не розмір процентів, як плати за правомірне користування чужими грошовими коштами, а відповідальність відповідача за прострочення виконання зобов'язання по оплаті товару, що суперечить юридичній природі нарахування процентів за товарним кредитом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати в частині стягнення основного боргу та судового збору та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові. В обгрунтування скарги зазначає, що судом не були враховані доводи відповідача про те, що єдиною уповноваженою особою яка має право приймати та підписувати документи щодо отримання дизельного палива є ОСОБА_5, а не ОСОБА_4 Як свідчать матеріали справи, довіреність на отримання товару уповноваженій особі ОСОБА_5 виписується в день отримання товарно-матеріальних цінностей. Разом з цим, позивач до підписаної ОСОБА_4 товарно-транспортної накладної від 24.09.2015 р. додає довіреність від 21.09.2015 р. на ім'я ОСОБА_5 Поряд з цим звертає увагу, що працівник відповідача ОСОБА_4 24 вересня 2015 року не працював відповідно до графіку контролю за роботою на лінії водіїв, а тому не міг приймати дизельне паливо в кількості 3976 літрів. Також судом першої інстанції не були прийняті до уваги подані відповідачем відеоматеріали, що засвідчують відсутність передачі дизельного палива 24.09.2015 року. Вищенаведене свідчить про безпідставність тверджень позивача щодо отримання відповідачем дизельного палива в кількості 3976 л. за товарно-транспортною накладною № 0001507 від 24.09.2015 р. на суму 57850,80 грн.

В додаткових поясненнях апелянт вказує на безпідставність врахування судом в якості доказу поставки дизельного палива податкової накладної від 24.09.2015 р., яка подана ПП "Адіс". В зв'язку з цим відзначає, що подання позивачем до фіскальних органів податкової накладної з відображенням спірної господарської операції автоматично "підтягнуло" дані податкової звітності ОСОБА_3 "Жмеринське АТП-10512". Внаслідок цього, відповідачем зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних коригування зменшення податкового кредиту на суму 48209,00 грн. без ПДВ до податкової накладної від вересня 2015 року, та надано відповідні додаткові докази.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України судом витребувано в апелянта обгрунтування неможливості подання даних додаткових доказів до суду першої інстанції. Згідно наведених обгрунтувань апелянт відзначає, що такі докази не могли бути подані до суду апеляційної інстанції з огляду на їх отримання після розгляду справи судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги вказані докази виходячи з того, що апелянт мав можливість вчинити дії з коригування податкової звітності під час розгляду справи судом першої інстанції та надати відповідні докази суду.

В судових засіданнях представники відповідача підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та просять її задоволити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечує. Вказує, що товарно-транспортні накладні неодноразово підписувались працівником відповідача ОСОБА_4, який в свою чергу в судовому засіданні підтвердив факт підписання накладної від 24.09.2015 року № 0001507. Також зазначає, що підтвердженням факту приймання відповідачем товару за вказаною накладною є те, що останній надав до Жмеринської ОДПІ податкову декларацію за вересень 2015 року із зазначенням податкового кредиту зі сплати ПДВ в розмірі 9641,89 грн. з видаткової накладної № РН-0001507 від 24.09.2015 р. Також відповідачем здійснена часткова оплата даної накладної на суму 8639,46 грн. Надані відповідачем відеодокази були обгрунтвоано відхилені судом першої інстанції, а наявний в матеріалах справи акт комісійної перевірки паливної ємності жодним чином не підтверджує заперечень відповідача. За наведених обставин позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2015 р. Приватне підприємство "АДІС" (в договорі Постачальник) та Приватне акціонерне товариство "Жмеринське АТП-10512" (в договорі Покупець) уклали Договір купівлі-продажу № 15 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар у відповідності з умовами, визначеними цим Договором та/або Додатками до нього (в подальшому Додатки), які є його невідємною частиною.

Згідно поданих позивачем доказів, останній на виконання зобов'язань за Договором поставив відповідачу товар на загальну суму 1198918,23 грн., за видатковими накладними № РН-0000038 від 20.01.2015р., № РН-0000125 від 04.02.2015 р., № РН-0000191 від 20.02.2015р., № РН-0000298 від 07.03.2015р., № РН-0000311 від 13.03.2015 р., № РН-0000385 від 31.03.2015 р., № РН-0000501 від 17.04.2015 р.,№ РН-0000575 від 07.05.2015 р., № РН-0000666 від 26.05.2015р., РН-0000752 від 11.06.2015 р., № РН-0000900 від 03.07.2015 р., № РН-0000992 від 15.07.2015 р., № РН-0001175 від 07.08.2015 р., № РН-0001219 від 13.08.2015 р., № РН-0001348 від 02.09.2015 р., № РН-0001506 від 21.09.2015 р., № РН-0001507 від 24.09.2015р.

Відповідач свої зобов'язання по оплаті одержаного товару виконав частково в сумі 1149706,89 грн., що стверджується банківськими виписками.

Таким чином, за даними позивача, залишився частково неоплаченим товар у сумі 49211,34 грн., поставлений за видатковою накладною № РН-0001507 від 24.09.2015р. про передачу 3976 л пального на загальну суму 57850,80 грн.

Як зазначено судом першої інстанції, вказаний вище розмір заборгованості категорично не визнається відповідачем. Невизнання даної заборгованості також є предметом доводів відповідача в поданій апеляційній скарзі.

З огляду на вказане, місцевим господарським судом вірно вказано, що до предмету доказування у даній справі входить з'ясування фактичної кількості та вартості переданого позивачем дизельного пального.

Надаючи оцінку видатковій накладній № РН-0001507 від 24.09.2015р. про передачу 3976 л пального на загальну суму 57850,80 грн., суд першої інстанції вказав, що остання підтверджує здійснення господарської операції шляхом передачі дизельного пального відповідачу, оскільки в графі «одержав» наявний підпис відповідальної особи відповідача, яка особисто брала участь у здійсненні такої господарської операції - приймальника ОСОБА_4, який в судовому засіданні підтвердив справжність свого підпису на накладній та пояснив, що накладні підписуються ним в момент здійснення передачі товару. Також судом прийнято до уваги те, що листом від 02.03.2016 р. № 2798/9/15-305 Жмеринська обєднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області надала інформацію, якою підтвердила наявність в податковому обліку господарських операцій між позивачем та відповідачем у вересні 2015, які співпадають по своїй сумі та періоду їх здійснення із товарно-транспортними накладними, які в свою чергу по кількості товару кореспондують із даними відображеними у відповідних видаткових накладних, в т. р. у спірній № РН-0001507 від 24.09.2015 р. на передачу 3976 л пального на суму 57850,80 грн. в т. р. ПДВ на суму 9641,89 грн.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що товар, поставлений за товарно-транспортною накладною № РН-0001507 від 24.09.2015р. був одержаний відповідачем, отже наявна заборгованість відповідача перед позивачем на суму 49211,34 грн.

Однак, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з врахуванням наступного.

Відповідно до п. 3.3 Договору право власності на Товар, а також всі пов'язані з ним ризики, переходить від Постачальника до Покупця з моменту передачі Товару та підписання уповноваженою особою Покупця відповідних документів, які засвідчують прийом-передачу Товару (видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної, та/або акту прийому-передачі Товару) в пункті поставки.

Відповідно до п. 3.5 Договору представник Покупця, який має повноваження для отримання Товару, повинен при отриманні Товару передати представнику Постачальника довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей та зробити відмітку про отримання в товарно-транспортній накладній (підпис, печатка та/або штамп).

Виходячи із вказаних положень договору, правом підписання документів, які засвідчують прийом-передачу товару має уповноважена особа Покупця, яка при отриманні товару передає представнику постачальника довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Матеріалами справи стверджується, що уповноваженою особою яка має право приймати та підписувати документи щодо отримання товару є ОСОБА_5, на імя якого виписується довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Однак, підпис на ТТН № 0001507 від 24.09.2015 р. вчинено працівником відповідача ОСОБА_4 Належність власного підпису на вказаній накладній не заперечується самим ОСОБА_4, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 10.03.2016 р., однак заперечується факт проставлення підпису саме 24.09.2015 р. в день фактичного вивантаження товару згідно даної накладної, оскільки ОСОБА_4 в цей день не працював згідно графіку роботи. Однозначних стверджень щодо факту дійсності передачі товару в кількості 3976 л. саме 24.09.2015 р. викликані для дачі пояснень ОСОБА_4 та водій ОСОБА_6 не дали, що стверджується звукозаписом судового засідання.

Власне відсутність будь-яких дій з приймання-передачі вказаного товару 24.09.2015 р. доводиться апелянтом і, як наслідок відсутність будь-якого боргу за вищевказаною накладною.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що наданий відповідачем відеоматеріал з камер спостереження (диск DVD-R VIDEX) не є належним та допустимим доказом для встановлення обставин здійснення господарської операції.

Як зазначено в п. 2.5 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 р., належністю доказів є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмету доказування з даної справи. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Зважаючи, що відеофіксація з камер спостережень здійснюється відкрито і безсторонньо, тобто не являється матеріалом прихованого стеження без відповідного дозволу, суд вважає даний доказ належним та допустимим.

Відтак, судом констатується, що за наявними відеоматеріалами вбачається відсутність транспортного засобу ЗИЛ д.н. НОМЕР_1, причіп АВ3350ХХ (який зазначено в ТТН № 0001507) на території відповідача протягом дня 24.09.2015 року, що беззаперечно свідчить про фактичну відсутність здійснення господарської операції з передачі товару (дизельного палива) за даною накладною в цей день.

Також судом відзначається, що в порушення п. 3.3. договору товарно-транспортна накладна № 0001507 підписана не уповноваженою особою.

Разом з цим, позивач стверджує, що передача дизельного палива в кількості 3976 л. за накладною від 24.09.2016 р. відбувалась на підставі довіреності № 38 від 21.09.2015 р.

За твердженням позивача вказана довіреність поширюється на отримання двох партій товару за накладною № 0001506 від 21.09.2015 р. (7935 л. дизельного палива на суму 114660,75 грн.) та за накладною № 0001507 від 24.09.2015 р. (3976 л. дизельного палива на суму 57850,80 грн.), оскільки термін дії довіреності до 30.09.2015 р.

Однак, матеріали справи свідчать, що відповідачем на кожну окрему партію товару виписувалась довіреність саме в день приймання-передачі товару (дата відвантаження відповідає даті видачі довіреності). Зазначене опосередковано вказує на невідповідність усталеній практиці ділового обороту в господарських відносинах між сторонами за договором № 15 від 20.01.2015 р.

Судом відмічається також і різниця в поданих сторонами доказах відносно спірної поставки товару.

Зокрема, позивачем надано копію рахуноку-фактури № СФ-0000985 від 21.09.2015 р., який містить розбивку на дві партії товару паливо дизельне в кількості 7935 л. (позиція 1) та паливо дизельне в кількості 3976 л. (позиція 2). Загальна вартість товару 172511,55 грн. (а.с. 86, т. 1).

Поряд з цим, відповідачем надано дві копії рахунків (а.с. 18, 19, т.2), отриманих від відповідача факсимільним звязком (що відповідає положенню 5.2 договору), а саме:

Рахунок-фактуру № СФ-0000985 від 21.09.2015 р., який містить одну позицію товару - паливо дизельне в кількості 7935 л. на суму 114650,75 грн. (отримано від ПП «Адіс» факс № НОМЕР_2, 21.09.2015 р. в 15:10);

Рахунок-фактуру № СФ-0001009 від 24.09.2015 р., який містить одну позицію товару паливо дизельне в кількості 3976 л. на суму 57850,80 грн. (отримано від ПП «Адіс» факс № НОМЕР_2, 24.09.2015 р. в 13:13).

Надаючи оцінку вказаним рахункам-фактурам суд зазначає, що позивачем не надано доказів направлення свого примірника рахунку № СФ-0000985 відповідачу, а відтак відсутнє підтвердження того, що відповідач 21.09.2015 р. отримав рахунок на оплату 172511,55 грн., а не 114650,75 грн. Відтак, вказаний доказ міг бути виготовлений та представлений позивачем у власних інтересах.

Разом з цим, отримані відповідачем факсимільним звязком рахунки містять інформацію про відправника, дату та час отримання. Аналогічна інформація міститься на копії факсимільного направлення від 03.09.2015 р. Акту звірки взаєморозрахунків сторін за період з 01.08.2015 р. по 02.09.2015 р. (а.с. 33, т. 2), що не викликає сумнівів в дійсності даних копій.

Таким чином, не може слугувати беззаперечним доказом визнання свого боргу здійснення переплати відповідачем в сумі 8639,46 грн. по рахунку № СФ-0000985 від 21.09.2015 р. (який зазначався в платіжних дорученнях відповідача), оскільки таким визнанням з боку відповідача була б оплата рахунку № СФ-0001009 від 24.09.2015 р., позаяк наявність у відповідача рахунку СФ-0000985 на суму 172511,55 грн. (в редакції позивача) не доведена.

Також суд не приймає в якості належного доказу лист від 02.03.2016 р. № 2798/9/15-305, в якому Жмеринська обєднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області надала інформацію про підтвердження в податковому обліку господарських операцій між позивачем та відповідачем у вересні 2015, які співпадають по своїй сумі та періоду їх здійснення із товарно-транспортними накладними. Надані фіскальним органом докази є нічим іншим, як роздруківка з автоматизованої системи податкового обліку, в якій у випадку відображення господарських операцій одним контрагентом, останні автоматично відображаються в обліку іншого контрагента. Тобто, якщо позивач (добросовісно чи недобросовісно/помилково) вказав в своєму обліку певну господарську операцію з відповідачем, остання автоматично буде відображена в обліку відповідача.

З даного приводу судова практика вказує на те, що програмне забезпечення «Системи автоматизоване співставлення податкового кредиту та зобовязань у розрізі контрагентів, декларацій по податку на додану вартість» до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Такі дані мають перевірятися шляхом співставлення всіх первинних документів та документів податкового обліку. (Ухвали Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 р. № К 9991/574/12, № К 9991/5991/11, № К 9991/24891/11).

Оскільки надані фіскальним органом роздруківки податкових деларацій ОСОБА_3 "Жмеринське АТП-10512" (без підписів уповноважених осіб та печатки підприємства) не підтверджені матеріалами податкової перевірки (зустрічної тощо), останні не можуть виступати належним доказом в підтвердження здійснення господарської операції.

При цьому суд звертає увагу на встановлену ст.ст. 50, 102, 192 Податкового кодексу України можливість добровільного коригування допущених помилок в податковій звітності протягом 1095 днів з моменту складання податкової накладної.

З огляду на вищевикладене колегія суддів констатує, що за сукупністю встановлених обставин та оцінки наявних у справі доказів суд дійшов висновку про фактичну відсутність господарської операції з купівлі-продажу дизельного палива в кількості 3976 л. на суму 57850,00 грн. за товарно-транспортною накладною № СФ-0001507 від 24.09.2015 р., що вказує на безпідставність позовної вимоги про стягнення основної суми заборгованості з відповідача в розмірі 49211,34 грн. по договору купівлі-продажу № 15 від 20.01.2015 р.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення 49211,34 грн. основного боргу підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Поряд з цим, рішення місцевого господарського суду в частині відмови в стягненні 77066,90 грн. штрафних санкцій за несвоєчасну оплату поставленого товару є вірним, оскільки суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що положення про оплатність користування чужими грошовими коштами охоплюють випадки правомірного користування грошовими коштами. Натомість, пунктом 6.2 договору сторони погодили не розмір процентів як плати за правомірне користування чужими грошовими коштами, а відповідальність відповідача за прострочення виконання зобов'язання по оплаті товару, що суперечить юридичній природі нарахування процентів за товарним кредитом.

Враховуючи наведене, рішення господарського суду Вінницької області від 28.03.2016 р. підлягає скасуванню в частині задоволення вимог про стягнення 49211,34 грн. основного боргу з підстав неповного зясування обставин справи. В іншій частині рішення слід залишити без змін. При цьому суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат згідно ст. 49 ГПК України, а саме судовий збір за розгляд спору в судах першої та апеляційної інстанції покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 «Жмеринське АТП-10512» від 13.04.2016 р. задоволити.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 28.03.2016 року по справі № 902/80/16 в частині стягнення 49211,34 грн. основного боргу та відшкодування судового збору в сумі 738,18 грн. скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

В позові відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Адіс» (21034, Вінницька область, с. Вінницькі Хутори, вул. Чехова, 29, кім.308, ) на користь приватного акціонерного товариства «Жмеринське АТП-10512» (23100, Вінницька область, м. Жмеринка, вул. Київська, 115, 2) 2083,41 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

3. На виконання постанови суду господарському суду Вінницької області видати наказ.

4. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.