ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.08.2016 Справа № 920/557/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровуд» (м. Одеса)

до - Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейн агро експорт» (м. Конотоп, Сумська область)

про стягнення 102675 грн. 81 коп.

Суддя О.Ю. Резніченко

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність від 02.06.2016,

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 06.06.2016.

За участю секретаря судового засідання Сидорук А.І.

Суть спору: Позивач звернувся до суд з позовом про стягнення з відповідача на свою користь 18275 грн. штрафу за односторонню відмову від виконання своїх зобовязань, 57200 грн. штрафу за неналежну якість товару, 2212 грн. 93 коп. пені, 24987 грн. 88 коп. додаткових витрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 04.03.2016 договору поставки № ГР-01.

Відповідач у відзиві від 09.06.2016 проти позовних вимог заперечує, оскільки договір поставки від 04.03.2016 № ГР-01 між сторонами не укладено, а позивачем не надано належних доказів продажу йому відповідачем товару неналежної якості.

Представник позивача усно зазначив, що наполягає на задоволенні заявлених вимог.

Представник відповідача усно зазначив, що проти позовних вимог заперечує та надав додаткові письмові пояснення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

04.03.2016 між сторонами було укладено договір поставки № ГР-01 (надалі ОСОБА_3).

На виконання умов Договору, позивач перерахував відповідачу 322500 грн.

Відповідач поставив, а позивач прийняв товар (зерно гірчицю білу врожай 2015 року) на суму 286000 грн., відповідно до товарно-транспортної накладної від 19.03.2016 № 04/03. 21.03.2016 відповідач повернув позивачу 36500 грн., як надлишково сплачені кошти.

Факт поставки товару відповідачу та його отримання позивачем на суму 286000 грн. та повернення відповідачем позивачу 36500 грн. сторонами не заперечується.

Позивач зазначає, що п. 2.2 Договору сторони встановили вимоги до якості товару, а п. 5.3 Договору передбачає обовязок відповідача надати позивачу оригінали документів.

Оскільки, на думку позивача, після проведення ним аналізу отриманого від відповідача товару було встановлено, що товар не відповідав вимогам Договору стосовно якості, кількості та відповідач не передав пакету документів позивачу, то позивач звернувся до суду з даним позовом, а саме просить суд стягнути з відповідача:

- 18275 грн. штрафу за односторонню відмову від виконання своїх зобовязань, відповідно до п. 7.4 Договору;

- 2212 грн. 93 коп. пені, відповідно до розділу 7 Договору;

- 57200 грн. штрафу за неналежну якість товару, відповідно до п. 52 Положення про поставку товарів народного споживачння;

- 24987 грн. 88 коп. додаткових витрат, відповідно до ст. 268 ГК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки:

Предметом даного позову є стягнення з відповідача штрафних санкцій і додаткових витрат, а підставою позову, як вже зазначено вище, позивач зазначає порушення відповідачем саме умов договору поставки № ГР-01 від 04.03.2016.

Суд ухвалами від 30.05.2016, 13.06.2016, 29.06.2016 зобовязував позивача надати оригінал вищезазначеного договору, оскільки відповідач заперечував стосовно факту укладення Договору між сторонами.

18.07.2016 позивач надав суду пояснення, де зазначає, що підписав ОСОБА_3 і скріпив його печаткою, відсканував та направив електронною поштою на електронну пошту відповідача. Відповідач, в свою чергу, підписав його, скріпив печаткою, відсканував та направив на електронну адресу позивача. Однак відповідач не надав позивачу оригінал Договору, підписаного належним чином, а тому оригінал договору у позивача відсутній і суду не може бути наданий.

Статтями 639, 657 ЦК України та статтею 181 ГК України визначено, що господарський договір (в тому числі договір поставки) за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Хоча письмова форма договору передбачає не лише виклад його у формі єдиного документа (можливим є листи, телеграми тощо), однак підписання такого документа уповноваженими представниками сторін договору власноручно або шляхом застосування електронного підпису є обовязковим, підтверджує наявність цивільної дієздатності сторін і виражає їх волевиявлення.

Статтею 92 ЦК України встановлено дієздатність юридичної особи, а саме, що юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Отже правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Позивач зазначає, що позивачем ОСОБА_3 підписаний власноручно, однак оригіналу Договору з підписом особи суду не надано, а відповідач в свою чергу підписання Договору з свого боку категорично заперечує.

На думку позивача, даний ОСОБА_3 укладений шляхом обміну листами (електронними документами).

Відносини, які виникають у разі застосування електронного документообігу, врегульовані чинним законодавством України, зокрема ЗУ «Про електронний цифровий підпис» та ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг.

Відповідно до статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обовязкові реквізити документа.

Положення зазначених законодавчих актів надають електронному цифровому підпису статус аналогу власноручного підпису, створюють правову основу для застосування ЕЦП і здійснення юридично значущих дій шляхом електронного документообігу.

Електронний підпис, як і власноручний: засвідчує, що підписаний документ надходить від особи, яка його підписала; є гарантією того, що підписаний документ не зазнав модифікації з боку третіх осіб; позбавляє особу, яка підписала документ, можливості відмовитися від зобовязань, викладених у цьому документі.

Електронний цифровий підпис може використовуватися юридичними і фізичними особами як аналог власноручного підпису для надання електронному документу юридичної сили.

Використання при вчиненні правочинів електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3 ст. 207 ЦК України).

Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) (ст. 3 Закону), якщо: його підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Згідно зі статтею 6 зазначеного Закону електронний підпис є обовязковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та (або) підписувача електронного документа іншими субєктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Отже, хоча і допускається укладення договору шляхом переписки листами, проте надані позивачем документи договір та інша переписка (електронні листи), на які посилається позивач, як на правову підставу позову, не відповідають приписам ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та ЗУ «Про електронний цифровий підпис».

Отже позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору поставки, а надана електронна переписка не відповідає вимогам законодавства, не містить згоди сторін та зразків їх підписів.

Предметом спору є стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання саме договору поставки.

Відповідно до ст. 611 ЦК України та ст. ст. 230, 231 ГК України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, у розмірі, встановленому законом або договором.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів виникнення між сторонами господарського зобовязання укладення договору поставки № ГР-01 від 04.03.2016, яким передбачене стягнення вищезазначеної пені і штрафу не обгрунтована підстава позову, то суд відмовляє у стягненні 2212 грн. 93 коп. пені та 18275 грн. штрафу.

Крім того, стосовно стягнення 57200 грн. штрафу, відповідно до п. 52 Положення про поставку товарів народного споживачння, затверджене ОСОБА_4 Міністрів Союзу РСР № 888 від 28.07.1988, то суд дійшов висновку, що позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки:

ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 12.09.1991 "Про порядок дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" передбачено, що до прийняття відповідних актів України на її території застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Оскільки у статті 271 ГК України передбачено, що Кабінет Міністрів України затверджує Положення про поставки товарів народного споживання, однак вказаний документ ще не прийнятий, при вирішенні спорів, повязаних з поставкою товарів необхідно керуватися Положеннями про поставки товарів народного споживання, затверджене ОСОБА_4 Міністрів Союзу РСР № 888 від 28.07.1988.

Встановлена Положенням про поставки майнова відповідальність у вигляді штрафу за поставку товарів неналажної якості є засобом забезпечення належного виконання зобовязання.

Відповідно до ст. 265 ГК України поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Тому поставка, за загальним правилом, здійснюється на підставі договору і штраф, який передбачений вищезазначеним Положенням, може бути застосований тільки за порушення зобовязань за договором поставки.

Оскільки, предметом спору є стягнення штрафних санкцій саме за порушення договірного зобовязання, наявність якого не підтверджена позивачем, то у суду нема правових підстав для стягнення вищезазначеної санкції в розмірі 57200 грн. з відповідача.

Що стосується стягнення 24987 грн. 88 коп. додаткових витрат, то суд дійшов висновку, що позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки:

Згідно з ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Проте, оскільки позивач не надав доказів виникнення між сторонами зобовязання, то питання стягнення додаткових витрат, у разі їх наявності, має вирішуватись відповідно до загальних положень про відшкодування шкоди, згідно ст. 1166 ЦК України,

Наполягати на позовних вимогах, змінювати предмет або підставу подання позову, подавати клопотання є правом позивача, а не обов'язком.

Відповідно до ст. 83 ГПК господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи, що позивач не надав доказів виникнення між сторонами господарського зобовязання, а саме договору поставки та те, що позивачем жодних клопотань про зміну предмету або підстави позову не подавалось, суд дійшов висновку, що вимога позивач про стягнення 24987 грн. 88 коп. додаткових витрат з відповідача є неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК при відмові у позові витрати по сплаті судового сбору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 05.08.2016.

Суддя ОСОБА_5