номер провадження справи 18/36/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2016 справа № 908/1372/16

за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до відповідача приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського-Волкова, 12/24)

про стягнення 21873,48 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: 15.06.2016 р. та 30.06.2016 р. ОСОБА_1, довіреність № 14-89 від 18.04.2014 р.; 04.07.2016 р. та 01.08.2016 р. не зявився;

від відповідача: 15.06.2016 р., 30.06.2016 р. та 01.08.2016 року ОСОБА_2, довіреність № 05/1200 від 23.06.2016 р., паспорт серії СА № 499987 від 14.06.1997 р.; 04.07.2016 року ОСОБА_3 довіреність № 05/60 від 16.01.2016 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області 19.05.2016 р. звернувся позивач публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт»про стягнення 21873,48 грн., які складаються з: 7291,58 грн. пені, 991,00 грн. 3% річних та 13590,90 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги вмотивовані невчасним виконанням відповідачем зобовязань зі сплати вартості купленого природного газу за договором купівлі-продажу природного газу № 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. За неналежне виконання грошових зобовязань за договором, враховуючи положення договору та норми чинного законодавства, відповідачу нараховані пеня, 3% річних та втрати від інфляції. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на ст.ст. 11-16, 258, 525, 526, 530, 611, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 193, 216-217, 231, 264-265 ГК України.

Ухвалою суду від 20.05.2016 року порушено провадження у справі № 908/1372/16, присвоєно справі номер провадження 18/36/16, судове засідання призначене на 15 червня 2016 р.; в судових засіданнях оголошувались перерви до 30.06.2016 р. та 04.07.2016 р. Зобовязано позивача виконати вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 20.05.2016 р. у повному обсязі, надати розрахунок позовних вимог з урахуванням постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р.; зобовязано відповідача: надати письмовий відзив з викладенням правової позиції щодо заявлених позовних вимог, надати контррозрахунок позовних вимог з урахуванням постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. Ухвалою суду від 04.07.2016 р. продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 01.08.2016 р. Розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, за наявними у справі документальними доказами та закінчений в судовому засіданні 01.08.2016 р. оголошенням вступної та резолютивної частин рішення.

До суду 08.07.2016 р. від позивача супровідним листом № 14/2-528 від 02.07.2016 р. надійшли розрахунок штрафних та фінансових санкцій за договором купівлі-продажу природного газу № 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р.; належним чином засвідчена копія довіреності.

Оновлений розрахунок штрафних та фінансових санкцій за договором купівлі-продажу природного газу № 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. прийнято судом до уваги.

Представник позивача в судове засідання 01.08.2016 р. не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача проти наявності прострочення виконання зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. не заперечив, про що зазначав у відзиві № 05/1205 від 24.06.2016 р. (арк.с. 127-129). Разом з тим не погодився із розрахунком штрафних та компенсаційних санкції наданих позивачем; позовні вимоги визнав частково в сумі 5253,17 грн., які складаються з: 1105,28 грн. пені, 139,78 грн. 3% річних та 4008,10 грн. інфляційних втрат. В обґрунтування своєї позиції посилався на наявність договору № 461/30 від 29.09.2014 р. про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік») сторонами якого є: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (сторона 1), Департамент фінансів Запорізької облдержадміністрації (сторона 2), Фінансове управління виконавчого комітету Бердянської міської ради (сторона 3), Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради (сторона 4), ПрАТ «Приазовкурорт» (сторона 5), Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (сторона 6). Предметом цього договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 статті 14 та п. 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30. Пунктом 8 договору № 461/30 від 29.09.2014 р. визначено, що ПрАТ «Приазовкурорт» (ККГ «Курорт» філія) перераховує на рахунок НАК «Нафтогаз України» кошти у сумі 59977,18 гривень, у тому числі ПДВ 9996,20 гривень, для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 22.11.2013 р. № 463/14-ТЕ-13 за 2014 рік. 11 грудня 2014 року підписане Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету № 2327. Предметом Спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій». Пунктом 2.7 Протокольного рішення визначено, що ПрАТ «Приазовкурорт» (ККГ «Курорт» філія) перераховує на рахунок НАК «Нафтогаз України» кошти в сумі 32478,62 грн., у т.ч. ПДВ 5413,10 грн., за природний газ 2014 року згідно з договором 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р., з таким записом у графі «призначення платежу»: постанова КМУ від 11.01.2005 № 20, дата і номер Спільного протокольного рішення, договір 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013р., у т.ч. ПДВ 5 413,10 грн. В своєму розрахунку позивач не відокремив суми заборгованості погашені згідно договору № 461/30 від 29.09.2014 р. у сумі 59977,18 грн. та суму 32478,62 грн. узгоджену Спільним протокольним рішенням № 2327 від 11.12.2014 р. З урахуванням зазначеного, просив суд застосувати положення п. 3 ст. 83 ГПК України та п. 2 ст. 233 ГК України.

Представник позивача щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій не висловив свою позицію, оскільки не був присутній у судових засіданнях 04.07.2016 р. та 01.08.2016 р.

Вивчивши матеріали справи, суд,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та приватне акціонерне товариство «Азовкурорт» (покупець, відповідач у справі) 22.11.2013 р. уклали договір № 463/14-ТЕ-13 купівлі-продажу природного газу (надалі договір).

До вказаного Договору сторонами укладені додаткові угоди № 1 від 28.01.2014 року, № 2 від 29.04.2014 року.

Відповідно до п 1.1. договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі газ), на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 29.04.2014 р., яка поширює свою дію на відносини сторін з 03 квітня 2014 р.) газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням. В первісній редакції п. 1.2 договору: «,…яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності)».

Пунктом 2.1. договору сторони узгодили, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 328,00 тис. куб м, в тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м):

- січень 2014 р. 70,0 тис. куб. м.,

- лютий 2014 р. 65,0 тис. куб. м.,

- березень 2014 р. 60,0 тис. куб. м.,

- квітень 2014 р. 13,0 тис. куб. м.,

- жовтень 2014 р. 15,0 тис. куб. м.,

- листопад 2014 р. 40,0 тис. куб. м.,

- грудень 2014 р. 65,0 тис. куб. м.

Умовами пунктів 3.1., 3.3., 3.4. договору сторони визначили, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 4.1. договору кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

Умови щодо визначення ціни газу викладені в розділі 5 Договору, зокрема в п. 5.1.- 5.5. Так, п. 5.1. Договору визначено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ.

Додатковою угодою № 1 від 28.01.2014 року вносились зміни до п. 5.2. Договору, який визначає ціну газу , а саме:

- з 01 січня 2014 року ціна за 1000 куб. м. газу становить 1091,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу…; до сплати за 1000 куб.м. природного газу 1091,00 грн., крім того ПДВ 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ 1309,20 грн.;

Згідно з п. 5.5. договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості помісячних поставок газу.

Порядок та умови проведення розрахунків сторони узгодили в розділі 6 Договору. Так, відповідно до п. 6.1., 6.3., 6.4. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. В платіжних дорученнях покупець повинен обовязково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором. У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного покупцем:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, повязані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3) у третю чергу погашається основна сума боргу.

Умовами п. 9.3. договору сторони визначили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Згідно з п. 11 договору договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Позивач, у відповідності до умов договору, протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2014 р. передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 363856,79 грн., про що свідчать акти приймання-передачі (арк.с. 24-30, 123-124).

Відповідач зобовязання щодо своєчасної оплати фактично отриманого газу за вказаний позивачем період, як то встановлено в п. 6.1 договору, не виконав, що стало підставою для нарахування позивачем штрафних та компенсаційних санкції у відповідності до умов договору та ст.ст. 611, 625 ЦК України, а також звернення з позовом до суду за їх стягненням.

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Аналогічні приписи містять ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ст. 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Спеціальним законом, що регулює відносини сторін є Закон України «Про ринок природного газу» № 329-VIІІ від 09.04.2015 року.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобовязується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобовязується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Приписами п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» передбачений обовязок споживача природного газу, а саме: забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобовязання щодо його виконання, однак відповідач, покладений на нього обовязок щодо своєчасної оплати за фактично прийнятий природний газ, у встановлений договором строк, не виконав, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, доведений позивачем та визнаний відповідачем.

За порушення відповідачем строків оплати отриманого газу, позивач, враховуючи положення п. 7.2 договору, просив стягнути 7291,58 грн. пені за період прострочення з 15.03.2014 р. по 17.02.2015 р.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1 умов цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Згідно з п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Приписами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Наданий позивачем розрахунок суми пені є невірним.

Відповідно до постанови Пленуму ВГС України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перерахувавши заявлену до стягнення суму пені, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає 6896,51 грн. пені за період з 15.03.2014 р. по 17.02.2015 р., 395,07 грн. пені заявлено до стягнення необґрунтовано.

За порушення виконання відповідачем грошового зобовязання позивач просив стягнути 3% річних у розмірі 991,00 грн. за період з 15.03.2014 р. по 17.02.2015 р. та інфляційні втрати у розмірі 13590,90 грн. за період з квітня 2014 р. по лютий 2015 р. включно.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми законодавства вбачається, що три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто три проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобовязань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Розрахунок заявленої до стягнення суми 3% річних в розмірі 991,00 грн., нарахованих з 15.03.2014 р. по 17.02.2015 р. за кожним актом відповідно, судом перевірено та визнано виконаним не вірно, оскільки позивачем неправомірно здійснено нарахування річних відсотків на день фактичної оплати частин боргу. Перерахувавши належну до стягнення суму 3% річних за вказаний позивачем період, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.03.2014 р. по 17.02.2015 р. підлягає задоволенню в частині стягнення 940,69 грн., в іншій частині позову щодо стягнення 3% річних в розмірі 50,31 грн. суд відмовляє в задоволенні позову.

Стосовно вимог щодо стягнення інфляційних втрат за період прострочення з квітня 2014 р. по лютий 2015 р. включно у розмірі 7718,97 грн. суд зазначає, що відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальністю за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому мала місце інфляція.

Судом встановлено, що відповідачем допускалися порушення строку оплати за отриманий природний газ, але в певні періоди на останній день місяця, в якому мав бути здійснений платіж, заборгованості не існувало або заборгованість була частково сплачена, що не враховано позивачем при здійсненні розрахунку втрат від інфляції грошових коштів (первісний розрахунок, доданий до позову, містить згадані недоліки, оновлений розрахунок виконаний з урахуванням цього правила). До того ж, позивачем безпідставно інфляційні втрати нараховувалися не на суму боргу на останній день місяця, а на загальну суму боргу та інфляційних втрат, що передували попередньому місяцю (згаданий недолік містять обидва розрахунки). Крім того, при розрахунку судом враховано рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі Верховного ОСОБА_3 України від 03.04.1997 р. № 62-97р.

Перерахувавши належну до стягнення суму інфляційних втрат за вказаний позивачем період, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з квітня 2014 р. по лютий 2015 р. включно підлягає задоволенню в частині стягнення 7309,87 грн., в іншій частині позову щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 6281,03 грн. суд відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги задовольняються судом частково.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи відповідача, щодо не відокремлення позивачем суми заборгованості, які погашені згідно з договором № 461/30 від 29.09.2014 р. та узгоджені Спільним протокольним рішенням № 2327 від 11.12.2014 р. судом відхилені, оскільки розрахунок штрафних та компенсаційних санкцій позивачем здійснено з урахуванням вказаних правочинів, тобто порушення прав та законних інтересів відповідача діями позивача не відбулося (з розрахунку вбачається, що з 29.09.2014 р. позивачем не нараховувалися санкції на відповідні суми різниць у тарифах, не дивлячись на їх фактичну оплату 27.10.2014 р. 59977,18 грн. та 16.12.2014 р. 32478,62 грн.) До того ж, зазначені відповідачем договір та Спільне протокольне рішення не змінюють змісту умов договору № 463/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. в частині своєчасності та повноти сплати вартості отриманого природного газу за вказаний позивачем спірний період на суми, що не стосуються різниці у тарифах.

Стосовно клопотання відповідача про застосування п. 3 ст. 83 ГПК України суд зазначає наступне:

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, при цьому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість. Дослідивши матеріали справи, враховуючи матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан і ступінь вини відповідача у виникненні спору, суд вважає, що відповідачем не надано доказів винятковості випадку для зменшення розміру пені. Суд наголошує, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, та річні проценти не є штрафними санкціями та не можуть бути зменшені судом в порядку ст. 83 ГПК України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського-Волкова. 12/24, ідентифікаційний код 02647763) на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) 6896,51 грн. (шість тисяч вісімсот девяносто шість грн. 51 коп.) пені, 940,69 грн. (девятсот сорок грн. 69 коп.) 3% річних, 7309,87 грн. (сім тисяч триста девять грн. 87 коп.) інфляційних втрат, 954,25 грн. (девятсот пятдесят чотири грн. 25 коп.) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 05 серпня 2016 р.

Суддя В.В. Носівець