ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2016 р.Справа № 916/5074/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії судді:
головуючого судді: Бєляновського В.В.,
суддів: Величко Т.А., Поліщук Л.В.

(склад колегії суддів сформовано згідно з протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів від 09.08.2016р.)

при секретарі - Альошиній Г.М.

За участю представників:
Від позивача: не з`явився
Від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1
на рішення господарського суду Одеської області
від 25.04.2016р.
у справі № 916/5074/15
за позовом: Військової частини НОМЕР_1
до фізичної особи підприємця Свиридова Дмитра Володимировича
про стягнення

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи підприємця Свиридова Д.В. (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 25.04.2016р.) про стягнення 9 640,44 грн. основного боргу, що виник у зв`язку з неоплатою наданих послуг із зберігання майна згідно з договором складування № 6/91 від 08.01.2014р., а також 132.3 грн. пені, 1700 грн. штрафу, 377,16 грн. 3% річних та 1525,51 грн. втрат від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обґрунтовувалися посиланнями на ст. 193 ГК України, ст. ст. 526, 530, 625, 626, 629 ЦК України.
ФОП Свиридов Д.В. позов визнав частково, посилаючись на часткову оплату існуючої заборгованості.
Рішенням господарського суду Одеської області від 25 квітня 2016 року (суддя Оборотова О.Ю.) позов задоволено частково з мотивів обґрунтованості позовних вимог. Стягнуто з ФОП Свиридова Д.В. на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість в розмірі 1599,49 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн.
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить зазначене рішення змінити та задовольнити позовні вимоги повністю. Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони були повідомлені заздалегідь належним чином, проте не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. Нез`явлення представників сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними в справі матеріалами згідно з приписами ст. ст. 75, 101 ГПК України.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом,
08.01.2014 року між військовою частиною НОМЕР_1 (зберігач) та фізичною особою-підприємцем Свиридовим Д.В. (поклажодавець) було укладено договір складування №6/91, за умовами п.п.1.1, 1.2 якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання майно поклажодавця; зберігач зберігає майно поклажодавця у приміщенні будівлі за ГП № 28, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Світанку, 47 А, військове містечко № НОМЕР_2 , площа виділена під зберігання - 50 кв.м, а поклажодавець використовує вказану площу для складування свого майна.
Згідно з пунктами 2.23, 2.24 договору передача майна на складування здійснюється за вартістю, визначеною відповідно до розрахунку підписаного сторонами; у разі припинення цього договору майно повертається зберігачем поклажодавцю, про що складається акт приймання - передачі.
Відповідно до пункту 3.1 договору плата за надання послуг із складування визначається розрахунком, підписаним сторонами.
Наявний в матеріалах справи розрахунок вартості наданих послуг підписаний лише посадовими особами позивача та складає 920 грн. в місяць.
Умовами пунктів 3.2, 3.4, 10.1 договору визначено, що плата за договором у розмірі 100% перераховується поклажодавцем на спеціальний реєстраційний рахунок зберігача щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним; плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає індексації і стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати; за прострочення платежів по оплаті за складування понад три місяці, поклажодавець сплачує штраф в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з пунктами 4.1 - 4.3 даного договору поклажодавець зобов`язався використовувати складське приміщення відповідно до його призначення та умов цього договору; своєчасно і в повному обсязі сплачувати плату по договору; забезпечити збереження складського приміщення, запобігати його пошкодженню і псуванню.
Цей договір діє з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. з гарантованим щорічним продовженням терміну дії договору складування (за письмовим погодженням сторін) на загальний строк до п`яти років за умови сумлінного виконання поклажодавцем усіх зобов`язань за умовами договору; у разі відсутності заяви поклажодавця про припинення чи укладення договору складування на новий строк протягом місяця до закінчення строку дії договору, дія договору припиняється після закінчення строку, на який його було укладено (пункти 9.1, 9.4 договору).
Разом з тим, належних доказів, які б свідчили, що сторони письмово погоджували продовження терміну дії вказаного договору, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься, у зв`язку з чим правильним є висновок місцевого суду про припинення між сторонами договірних відносин з 31.12.2014 року.
На виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позивач надав відповідачеві обумовлені договором послуги із зберігання майна на виділеній для зазначеної мети площі, проте в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором № 6/91 від 08.01.2014р., відповідач плату за зберігання майна вніс лише за січень-червень місяці 2014 року, що підтверджується наявними у справі платіжними документами та сторонами не заперечується, а за період з липня по грудень 2014 року включно відповідач своєчасно надані йому послуги не оплатив, внаслідок чого в нього утворилась прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 5520 грн., що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.
В остаточній редакції позовних вимог від 25.04.2016р. позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 13 375,41 грн., що складається з 9 640,44 грн. основного боргу, а також 132.3 грн. пені, 1700 грн. штрафу, 377,16 грн. 3% річних та 1525,51 грн. втрат від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з підстав неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №6/91 від 08.01.2014р. протягом строку його дії.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до частини першої статті 936, частини першої статті 938, частини першої статті 946 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності; зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання; плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.
Позивачем розмір плати за зберігання визначений у розмірі 920 грн. в місяць.
Фактичні дії відповідача щодо внесення ним плати за зберігання протягом січня - червня 2014 року у визначеному позивачем розмірі свідчать про її узгодження сторонами.
Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не заперечує наявність простроченої заборгованості перед позивачем в сумі 5 520 грн. за період з липня по грудень 2014 року включно за договором № 6/91 від 08.01.2014р. і таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не заперечується, то, відповідно, і вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, штрафу, 3% річних та втрат від інфляції є обґрунтованими.
За результатами перевірки правильності обчислених позивачем розрахунків господарським судом першої інстанції підставно встановлено, що за порушення умов договору щодо своєчасної оплати наданих послуг із зберігання майна з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 5 520 грн. основного боргу за період з липня по грудень 2014 року включно, а також 132,3 грн. пені, 1700 грн. штрафу, 166,84 грн. 3% річних та 1525,51 грн. втрат від інфляції, а всього 9044,65 грн.
Водночас, судом першої інстанції установлено, що після припинення строку дії договору № 6/91 від 08.01.2014р. відповідачем було сплачено на користь позивача: 31.08.2015р. 445,16 грн., 16.11.2015р. 2000 грн., 14.12.2015р. 2000 грн., 15.03.2016р. 2000 грн. та 20.04.2016р. 1000 грн., а всього 7445,16 грн., що підтверджується наявними у справі платіжними документами та позивачем не заперечується.
За таких обставин місцевим господарським судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача непогашеної заборгованості у розмірі 1599,94 грн.
В задоволенні решти позовних вимог господарським судом підставно відмовлено з огляду на припинення строку дії договору № 6/91 від 08.01.2014р.
Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника щодо продовження строку дії договору на 2015 рік є безпідставними з огляду на таке. Строк дії договору № 6/91 від 08.01.2014р. у пункті 9.1 сторонами визначений з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. з гарантованим щорічним продовженням терміну дії договору складування за умови наявності письмового погодження сторін та сумлінного виконання поклажодавцем усіх зобов`язань за договором.
В силу ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів письмового погодження сторонами продовження строку дії договору та сумлінного виконання протягом 2014 року поклажодавцем його умов, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про припинення строку дії даного договору 31.12.2014 року.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги щодо дії договору №6/91 від 08.01.2014р. протягом 2015 року у зв`язку з відсутністю акту приймання - передачі майна зі зберігання, так як такий акт не складався і при передачі майна на зберігання.
Посилання скаржника на звіт про результати внутрішнього аудіту відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 , як на доказ продовження строку дії договору № 6/91 від 08.01.2014р., до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки зазначений документ складений в односторонньому порядку органом, підпорядкованим Міністерству оборони України, до сфери управління якого належить позивач.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає інші доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
Разом з тим, п. 4 ч. 1 ст. 84 ГПК України встановлено, що резолютивна частина судового рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).
А тому, резолютивну частину оскаржуваного рішення місцевого суду слід доповнити реченням наступного змісту: « 3. В задоволенні решти позову відмовити».
З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 25.04.2016 року у справі № 916/5074/15 - без змін, доповнивши його резолютивну частину реченням наступного змісту: « 3. В задоволенні решти позову відмовити».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Поліщук Л.В.