ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року Справа № 902/1278/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю., - доповідач у справі
суддів:Жукової Л.В., Ткаченко Н.Г.,

розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на ухвалу та постанову у справігосподарського суду Вінницької області від 22.03.2016 (про визнання грошових вимог Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України") Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 № 902/1278/15 господарського суду Вінницької області
за заявою Публічного акціонерного товариства "Вінницяплодоовочпостач"
проБанкрутство
за участю представників сторін: Бажуков А.К. - представник Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України".

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 22.03.2016 у справі № 902/1278/15 (суддя Міліціанов Р.В.) задоволено заяву Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - ПАТ "Укрексімбанк", банк, кредитор), в особі філії у м. Вінниці про включення до складу кредиторів Публічного акціонерного товариства "Вінницяплодоовочпостач" (далі - ПАТ "Вінницяплодоовочпостач", банкрут) у справі № 902/1278/15.

Визнано ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії у м. Вінниці кредитором ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" у справі № 902/1278/15 із загальною сумою грошових вимог у розмірі 67 959 878,38 грн (з яких: 41 836 252,02 грн - основний борг, 10 148 731,05 грн - проценти, 293 325,92 грн - комісія, 15 606 083,01 грн - пеня, 75 486,38 грн - збитки у вигляді понесених банком судових витрат), як такі, що забезпечені заставою майна ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" та конкурсні вимоги у розмірі 2 436,00 грн за сплату судового збору - перша черга задоволення.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 у справі № 902/1278/15 (головуючий суддя: Мамченко Ю.А., суддя Демидюк О.О., суддя Дужич С.П.) пункт 2 ухвали господарського суду Вінницької області від 22.03.2016 скасовано.

Пункт 2 ухвали господарського суду Вінницької області від 22.03.2016 викладено в наступній редакції: "Визнати Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії у м. Вінниці кредитором Публічного акціонерного товариства "Вінницяплодоовочпостач" у справі № 902/1278/15 із загальною сумою грошових вимог у розмірі 67 260 000,00 грн, як такі, що забезпечені заставою майна Публічного акціонерного товариства "Вінницяплодоовочпостач" та конкурсні вимоги у розмірі 2 436,00 грн за сплату судового збору - перша черга задоволення. Відхилили вимоги в розмірі 699 878,38 грн, оскільки збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливо".

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просив скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 22.03.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2016, в частині визнання вимог ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії у м. Вінниці у сумі 67 260 000,00 грн такими, що забезпечені заставою майна боржника, а справу № 902/1278/15 направити на новий розгляд до господарського суду Вінницької області, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 1, ч. 8 ст. 23, ч. 3 ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 43 ГПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що виходячи із вимог ст. 1, ч. 3 ст. 25 Закону про банкрутство, виокремлення сум пені з віднесенням їх до шостої черги стосується і грошових вимог, забезпечених заставою, за виключенням майнової поруки за договорами застави (іпотеки). Оскільки суми пені не є грошовими зобов'язаннями у розумінні Закону про банкрутство, то такі вимоги взагалі не підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів боржника - майнового поручителя.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Статтею 9 вказаного Закону визначено, що справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, у провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/1278/15 за заявою ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" про банкрутство, яка порушена на підставі ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою господарського суду Вінницької області від 02.11.2015 ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначено ліквідатором ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" Гонту Ольгу Анатоліївну.

03.11.2015 господарським судом на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" - банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника;

конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;

забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Згідно вимог ч. 3 ст. 95 вказаного Закону, кредитори мають право заявити свої вимоги до боржника, який ліквідується, у місячний строк з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника, який ліквідується, банкрутом, на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу.

30.11.2015 до суду першої інстанції надійшла заява ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в м. Вінниці (вх. № 06-54/333/15 від 30.11.2015) про визнання грошових вимог до боржника - ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" та включення кредиторських вимог в загальному розмірі 67 959 878,38 грн до реєстру вимог кредиторів у справі № 902/1278/15.

На підставі вимог ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Розглядаючи заяву ПАТ "Укрексімбанк" в особі філії в м. Вінниці про визнання грошових вимог до боржника, суд першої інстанції в ухвалі від 22.03.2016 встановив, що 27.08.2007 Відкрите акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (в договорі "Банк") та Товариство з обмеженою відповідальністю "Альпарі" (в договорі "Позичальник 1"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Версія" (в договорі "Позичальник 2"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Альпарі-Кельце-Інвест" (в договорі "Позичальник 3"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Атекс-Поділля" (в договорі "Позичальник 4"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Веал-Поділля" (в договорі "Позичальник 5"), Товариство з обмеженою відповідальністю - фірмою "Будинок торгівлі" (в договорі "Позичальник 6"), Сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство по виробництву, заготівлі, зберіганню та реалізації сільськогосподарської продукції "Вінницяплодоовочпостач" (в договорі "Позичальник 7") уклали Генеральну угоду № 7407N4 (далі - Генеральна угода), в рамках якої Банк прийняв на себе зобов'язання в межах загального ліміту заборгованості в сумі 40 000 000,00 грн до 22.08.2014 здійснювати операції по кредитуванню Позичальників на умовах, визначених в окремих Кредитних договорах, які укладатимуться в рамках Генеральної угоди.

Відповідно до ст. 2 Генеральної угоди - вона включає будь-які додатки до неї, графіки, списки або інші доповнення до неї, які є її невід'ємною частиною. В рамках Генеральної угоди Сторонами укладаються Кредитні договори, які є її додатками та невід'ємною частиною.

Для забезпечення зобов'язань за Генеральною угодою, окрім іншого, з ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" був укладений Іпотечний договір №7412Z4 від 23.08.2012 (далі - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом ВРНО Дробахою В.О. за р.н.1083, згідно з яким ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" передало в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а саме: будівлі та споруди, земельну ділянку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Також, для забезпечення основного зобов'язання з ТОВ "Альпарі" та ТОВ "Альпарі- Кельце-Інвест" були укладені: Договір застави №7408Z29 від 25.04.2008 та Іпотечний договір №7412Z1 від 28.02.2012 відповідно, згідно з якими в заставу та іпотеку банку було надано рухоме майно (товари в обороті) та нерухоме майно (незавершене будівництво майнового комплексу "Кельце" з прибудовами та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовані за адресою: АДРЕСА_2).

В подальшому, у зв'язку з внесенням змін до умов кредитування, між Сторонами Генеральної угоди був укладений цілий ряд (а саме: 17) додаткових правочинів до неї: №7407N4-1 від 12.02.2008, №7407N4-2 від 25.04.2008, №7407N4-3 від 12.05.2009, №7407N4-4 від 20.05.2009, №7407N4-5 від 25.06.2009, №7407N4-6 від 30.10.2009, №7407N4-7 від 02.04.2010, №7407N4-8 від 06.04.2010, №7407N4-9 від 14.12.2010, №7407N4-10 від 06.05.2011, №7407N4-11 від 20.09.2011, №7407N4-12 від 31.05.2012, №7407N4-13 від 17.01.2013, №7407N4-14 від 02.07.2013, №7407N4-15 від 16.12.2013, №7407N4-16 від 25.12.2013, №7407N4-17 від 25.12.2013, в результаті яких зміст кредитного зобов'язання зазнав окремих змін, зокрема: ліміт заборгованості за Генеральною угодою був збільшений до 50 млн.грн. (дод.правочин №7407N4-2 від 25.04.2008); термін користування кредитними коштами був встановлений до 22.08.2017 (дод.правочин №7407N4-15 від 16.12.2013); зі складу Позичальників за Генеральною угодою були виведені: ТОВ "Версія", ТОВ "Атекс-Поділля", ТОВ "Веал-Поділля" та ТОВ фірма "Будинок торгівлі" (дод.правочин №7407N4-17 від 25.12.2013).

25.12.2013 в рамках Генеральної угоди між банком та ТОВ "Альпарі" був укладений Кредитний договір №7413К10 (далі - Кредитний договір), згідно з яким ТОВ "Альпарі" було відкрито кредитну лінію з лімітом заборгованості в розмірі 41 842 000,00 грн терміном користування кредитними коштами до 24.12.2014.

18.08.2014, у зв'язку з невиконанням Позичальником умов договору, банком на адресу Позичальника через Відділ Головного управління Державної Фельд'єгерської служби України м. Вінниці була направлена вимога про дострокове погашення боргу в сумі 44 907 586,99 грн (з яких: 41 836 252,02 грн-основний борг; 2 979 340,31 грн -проценти (з яких: 613 296,04 грн - прострочені проценти за період нарахування: 01.06.2014- 31.07.2014р.р.); 80336,64 грн - комісія; 11 658,02 грн - пеня за порушення умов договору щодо сплати процентів та комісії) протягом 10 банківських днів з моменту направлення вимоги, проте, в строк до 02.09.2014 (10 банківських днів) заборгованість Позичальником в повному обсязі погашена не була.

Враховуючи зазначене, з метою застосування заходів, спрямованих в тому числі на задоволення вимог банку за рахунок предмета забезпечення, 03.09.2014 на адресу ТОВ "Альпарі-Кельце-Інвест" та ПАТ "Вінницяплодоовочпостач", як власників нерухомого майна, іпотека якого виступала забезпеченням виконання кредитних зобов'язань за Генеральною угодою та, відповідно, Кредитним договором, рекомендованими листами була направлена письмова вимога про погашення простроченої заборгованості в сумі 45 656 304, 27 грн (з яких: 41 836 252,02 грн-основний борг, 3 671 850, 71 грн - проценти, нараховані за період 25.12.2013р.-31.08.2014р.р., 128 873, 36 грн - комісія за управління, нарахована за період 01.06.2014 р. - 31.08.2014р.р., 19 328,18 грн - пеня за прострочення сплати процентів та комісії) протягом 30 календарних днів з моменту її отримання. По тексту вимоги банком було зазначено, що у випадку її невиконання банк буде вимушений застосувати передбачені законом та Іпотечними договорами заходи для звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Оскільки, вимога банку залишилась незадоволеною, 16.10.2014 останнім був поданий позов до ТОВ "Альпарі", ТОВ "Альпарі-Кельце-Інвест" та ПАТ "Вінницяплодовочпостач" про стягнення заборгованості за Генеральною угодою №7407N4 від 27.08.2007 та Кредитним договором №7413К10 від 25.12.2013, та звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить ТОВ "Альпарі-Кельце-Інвест" та ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" та перебуває в іпотеці банку відповідно до Іпотечних договорів №7412Z4 від 23.08.2012 та №7412Z1 від 28.02.2012.

Рішенням суду від 11.12.2014 у справі № 902/1473/14 - позов був задоволений, стягнуто з ТОВ "Альпарі" на користь банку заборгованість в сумі 47 673 167,05 грн, в тому числі: 41 836 252,02 грн - кредит, 4 325 414,81 грн - проценти, нараховані за період 25.12.2013-30.09.2014; 177 410,08 грн - комісія за управління кредитною лінією, нарахована за період: 25.12.2013-30.09.2014; 1 203 508, 62 грн - пеня за несвоєчане погашення кредиту, нарахована за період: 03.09.2014-14.10.2014; 124 782,15 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів, нарахована за період: 08.07.2014-14.10.2014: 5 799,37 грн - пеня за несвоєчану сплату комісії, нарахована за період: 08.07.2014-14.10.2014, та для її погашення також звернуто стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки та належить ТОВ "Альпарі-Кельце-Інвест" та ПАТ "Вінницяплодоовочпостач". Рішення суду набуло законної сили з 03.02.2015 після його перегляду Рівненським апеляційним господарським судом.

Окрім того, банком, внаслідок невиконання взятих на себе боржником зобов'язань нараховано проценти згідно умов Кредитного договору, комісія та пеня.

Враховуючи зазначене, господарським судом в ухвалі встановлено, що загальний розмір заборгованості ТОВ "Альпарі", майновим поручителем якого виступає ПАТ "Вінницяплодоовочпостач", перед ПАТ "Укрексімбанк" складає 67 884 392,00 грн, з яких: 41 836 252,02 грн - основний борг; 10 148 731,05 грн - проценти, нараховані за період: 25.12.13-15.06.15 за ставкою 19,5% річних; 293 325, 92 грн - комісія за управління, нарахована за період з 01.06.14-01.12.14; 15 606 083, 01 грн - пеня, нарахована за порушення Позичальником умов Кредитного договору щодо належної сплати основного боргу, процентів та комісії за управління на підставі п.8.1 Генеральної угоди, п.10.2 Кредитного договору (13 241 890,15 грн - пеня по сплаті основного боргу (період нарахування: 03.09.2014-15.06.2015); 2 277 573, 35 грн - пеня по сплаті процентів (загальний період нарахування: 08.07.2014-15.06.2015); 86 619,51 грн - пеня по сплаті комісії за управління (загальний період нарахування: 08.07.2014-15.06.2015).

Крім того, господарським судом з'ясовано, що банком були понесені витрати по оплаті судового збору у справі № 902/1473/14 в сумі 75 486,38 грн, які є збитками банку в розумінні положень ст. 225 Господарського кодексу України та на підставі рішення Господарського суду Вінницької області від 11.12.2014 підлягають стягненню з боржника.

Господарським судом в ухвалі від 22.03.2016 у справі № 902/1278/15 встановлено, що зазначена заборгованість не погашена боржником станом на день подання кредитором заяви та розгляду її у суді.

ПАТ "Укрексімбанк", в особі філії в м. Вінниці, у своїй заяві просило визнати його кредитором у справі № 902/1278/15 про банкрутство ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" та включити до реєстру вимог кредиторів з сумою вимог 67 959 878,38 грн (з яких: 41 836 252,02 грн - основний борг, 10 148 731,05 грн - проценти, 293 325,92 грн - комісія, 15 606 083,01 грн - пеня; 75 486,38 грн - збитки у вигляді понесених банком судових витрат), як такі, що забезпечені заставою майна ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" та внести до реєстру вимог кредиторів також суму понесених банком витрат у зв'язку з оплатою банком судового збору за подання до суду заяви з грошовими вимогами до боржника в сумі 2 756,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, керуючись вимогами ст.ст. 1, 45, 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд першої інстанції в ухвалі від 22.03.2016 дійшов висновку, що вимоги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" до банкрута підтверджені належними письмовими доказами, а тому підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів боржника у сумі 67 959 878,38 грн, як такі, що забезпечені заставою майна ПАТ "Вінницяплодоовочпостач". Також, підлягає включенню у першу чергу реєстру вимог кредиторів сплачений заявником судовий збір в розмірі 2 436,00 грн, з огляду на дату звернення з кредиторською вимогою - 30.11.2015.

Суд апеляційної в постанові від 16.05.2016 із таким висновком суду першої інстанції не погодився.

Постанова суду другої інстанції мотивована тим, що слід розмежовувати юридичні поняття "поручитель" та "майновий поручитель", вказані особи є суб'єктами різних за змістом цивільних правовідносин, а саме - поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення як порука на підставі статей 546, 553 Цивільного кодексу України, а майновий поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення зобов'язань як застава (іпотека), правова природа якого визначена Законом України "Про заставу", Законом України "Про іпотеку".

Колегія суддів апеляційної інстанції в постанові встановила, що ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернулось із кредиторськими вимогами до боржника - ПАТ "Вінницяплодовочпостач", як до майнового поручителя. ПАТ "Вінницяплодовочпостач", в даному випадку, не є позичальником за основними кредитними договорами, та не є особою, яка отримувала кредитні кошти, проте, норми Закону про банкрутство не обмежують право банку звернутися з грошовими вимогами до майнового поручителя, якщо основний боржник не сплатив борг.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що згідно вимог частини 1 статті 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Отже, відповідальність майнового поручителя, як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, обмежується переданим у іпотеку майном (його вартістю, визначеною в договорі іпотеки) і у визначенні господарським судом розміру вимог кредитора, що забезпечені майном боржника, до уваги має братися оцінка майна, погоджена сторонами у відповідному договорі застави (іпотеки).

Колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що відповідно до пункту 1.3.2 Іпотечного договору №7412Z4 від 23 серпня 2012 року за домовленістю сторін станом на дату укладення цього договору загальна вартість предмета іпотеки складає 67 260 000 грн. Вартість предмету іпотеки, що визначена сторонами, може змінюватись з урахуванням положень підпункту 2.1.10 пункту 2.1 статті 2 цього договору, згідно якого, іпотекодержатель щоквартально (а також при кожній пролонгації генеральної угоди) проводить перегляд вартості предмету застави, визначеної цим договором. Визначена таким чином вартість оформляється сторонами договором про внесення змін до цього договору і є заставною вартістю предмета іпотеки з моменту укладення такого договору про внесення змін.

Судом другої інстанції із матеріалів справи встановлено, що жодних додаткових угод про внесення змін до іпотечного договору в частині зміни погодженої сторонами вартості предмету іпотеки не укладалось. Тобто, сторонами була погоджена вартість предмету іпотеки у сумі 67 260 000,00 грн.

Тому, враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ПАТ "Вінницяплодоовочпостач", як майновий поручитель, несе відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання боржником за основним зобов'язанням (ТОВ "Альпарі") зобов'язань перед ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" лише в межах узгодженої в забезпечувальному договорі вартості предмета іпотеки, а саме в сумі 67 260 000,00 грн і, що майновий поручитель не повинен нести відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання у розмірі більшому, ніж вартість предмета іпотеки.

Крім того, судом другої інстанції зазначено, що у разі невиконання основним боржником зобов'язання, забезпеченого заставою майна майнового поручителя, заставодержатель, як кредитор, вправі вимагати виконання основного зобов'язання як від боржника, так і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, а у разі пред'явлення таких вимог до майнового поручителя у справі про банкрутство, останній відповідає в межах взятих на себе зобов'язань перед заставодержателем згідно умов договору застави з відповідним відображенням вимог кредитора-заставодержателя у реєстрі вимог кредиторів та з дотриманням процедури реалізації заставного майна в ході провадження у справі про банкрутство.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при розгляді грошових вимог ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" місцевим господарським судом було порушено норми матеріального права, тому ухвала суду першої інстанції від 22.03.2016 підлягає - скасуванню.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що ухвала господарського суду від 22.03.2016 та постанова суду апеляційної інстанції від 16.05.2016 прийняті із порушенням вимог ст. 43 ГПК України, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника;

конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;

забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Згідно вимог ч. 3 ст. 95 вказаного Закону, кредитори мають право заявити свої вимоги до боржника, який ліквідується, у місячний строк з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника, який ліквідується, банкрутом, на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що виходячи із вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", обов'язок розгляду грошових вимог та надання правового аналізу наданих кредитором письмових доказів, підставам виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру та змісту, а також, обов'язок встановлення розміру та моменту виникнення грошових вимог, покладений на господарський суд.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій в ухвалі та постанові, 27.08.2007 ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (в договорі "Банк") та ТОВ "Альпарі" (в договорі "Позичальник 1"), ТОВ "Версія" (в договорі "Позичальник 2"), ТОВ "Альпарі-Кельце-Інвест" (в договорі "Позичальник 3"), ТОВ "Атекс-Поділля" (в договорі "Позичальник 4"), ТОВ "Веал-Поділля" (в договорі "Позичальник 5"), ТОВ - фірмою "Будинок торгівлі" (в договорі "Позичальник 6"), Сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство по виробництву, заготівлі, зберіганню та реалізації сільськогосподарської продукції "Вінницяплодоовочпостач" (в договорі "Позичальник 7") уклали Генеральну угоду № 7407N4 (далі - Генеральна угода), в рамках якої Банк прийняв на себе зобов'язання в межах загального ліміту заборгованості в сумі 40 000 000,00 грн до 22.08.2014 здійснювати операції по кредитуванню Позичальників на умовах, визначених в окремих Кредитних договорах, які укладатимуться в рамках Генеральної угоди.

Відповідно до ст. 2 Генеральної угоди - вона включає будь-які додатки до неї, графіки, списки або інші доповнення до неї, які є її невід'ємною частиною. В рамках Генеральної угоди Сторонами укладаються Кредитні договори, які є її додатками та невід'ємною частиною.

Для забезпечення зобов'язань за Генеральною угодою, окрім іншого, з ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" був укладений Іпотечний договір №7412Z4 від 23.08.2012 (далі - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом ВРНО Дробахою В.О. за р.н.1083, згідно з яким ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" передало в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а саме: будівлі та споруди, земельну ділянку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що в даному випадку, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, в ухвалі від 22.03.2016 не дав належної правової оцінки заяві ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" з кредиторськими вимогами до банкрута - ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" (Позичальник-7 згідно Генеральної угоди), не з'ясував належним чином правового статусу банкрута, не встановив на підставі належних та допустимих доказів чи був банкрут позичальником грошових коштів за Генеральною угодою чи окремими Кредитними договорами та, чи отримував банкрут кредитні кошти від кредитора.

Колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернулось із кредиторськими вимогами до боржника - ПАТ "Вінницяплодоовочпостач", як до майнового поручителя, і, що ПАТ "Вінницяплодоовочпостач", в даному випадку, не є позичальником за основними кредитними договорами, та не є особою, яка отримувала кредитні кошти, проте, в порушення вимог ст.ст. 84, 99, 101 ГПК України, таких своїх висновків не мотивувала та не обґрунтувала, а також не зазначила, якими належними та допустимими письмовими доказами, в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, підтверджуються такі висновки суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вважає, що встановлення у справі про банкрутство вищезазначених обставин має вирішальне значення для визначення правового статусу банкрута і надання оцінки правовідносинам, що склались між банкрутом та кредитором у справі про банкрутство.

Оскільки, якщо банкрут був позичальником за основним кредитним зобов'язанням, що забезпечувалось його майном, застосуванню підлягають норми ч. 2 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", згідно якої забезпечені кредитори зобов'язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

При цьому, виходячи із вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", кредитор в частині вимог, що не забезпечені майном боржника, повинен подати заяву у встановлені Законом строки, в даному випадку - встановлені ч. 3 ст. 95 Закону.

Виходячи із вимог ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до реєстру вимог кредиторів окремо вносяться вимоги, які забезпечені заставою майна боржника.

При визначенні розміру забезпечених вимог кредитора до боржника-позичальника, до уваги має братись оцінка майна, погоджена сторонами у відповідному договорі застави (іпотеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею, при цьому, зокрема, у четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою, у шосту чергу задовольняються інші вимоги.

Частиною другою статті 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що неустойка (штраф, пеня) враховуються в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов'язань у шосту чергу та може бути предметом мирової угоди.

В зв'язку з чим, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що черговість вимог у вигляді неустойки (штрафу, пені) імперативно визначена Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а саме, незалежно від підстав виникнення, в силу правової природи, штрафні санкції враховуються у шосту чергу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 25 Закону, неустойка (штраф, пеня) підлягають погашенню (оплаті) в провадженні у справі про банкрутство лише в ліквідаційній процедурі при спрощеному порядку розгляду справи, за яким в даному випадку порушено провадження у справі № 902/1278/15.

Враховуючи вимоги ст.ст. 23, 25, 45, 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд касаційної інстанції дійшов висновку, що при зверненні забезпеченого кредитора з вимогами до боржника - позичальника кредитних коштів, в частині незабезпечених вимог, суми, які відносяться до категорії основного боргу підлягають включенню до четвертої черги задоволення реєстру вимог кредиторів, а грошові вимоги у вигляді пені - до шостої черги.

Вирішальним в такій правовій ситуації є те, що такий кредитор має право отримати задоволення (погашення) своїх вимог, у тому числі і грошових вимог у вигляді неустойки, не лише за рахунок продажу заставного майна боржника - позичальника кредиту, а і за рахунок продажу іншого майна яке належить боржнику.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що інші правові наслідки у справі про банкрутство настають, якщо банкрут не отримував кредитні кошти, але є майновим поручителем позичальника за кредитним договором, зокрема, на підставі договору іпотеки, який забезпечує основне зобов'язання.

Згідно вимог ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Частиною 6 ст. 3 вказаного Закону визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

Виходячи із вимог частини першої ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Згідно вимог ч. 1 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Частиною 4 ст. 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов'язаннями, які воно забезпечує.

Відповідно до ч. 9 ст. 45 вказаного Закону погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку.

Виходячи із вказаних правових норм, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що вразі невиконання боржником основного кредитного зобов'язання, кредитор має право отримати задоволення своїх вимог, передбачених ст. 7 Закону України "Про іпотеку", у тому числі і вимог у вигляді неустойки (штрафу, пені) від майнового поручителя, зокрема, в процедурі банкрутства останнього, але виключно лише за рахунок реалізованого в ліквідаційній процедурі предмету забезпечення, тобто - незалежно від їх розміру вказані вимоги за їх правовою природою є забезпеченими та вносяться до реєстру вимог кредиторів банкрута окремо.

Обсяг задоволення вказаних вимог прямо залежить від вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки в ліквідаційної процедурі відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Майновий поручитель, який не є боржником по основному кредитному зобов'язанню, пов'язаний з кредитором за основним зобов'язанням лише договором іпотеки конкретного майна, результати продажу іпотечного майна в процедурі ліквідації безпосередньо впливають на правовідносини між майновим поручителем та банком - кредитором.

В разі реалізації предмета іпотеки з дотриманням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" іпотека та майнова порука припиняються у повному обсязі, оскільки їх мета досягнута, правовідносини в частині задоволення вимог між майновим поручителем-банкрутом та кредитором припиняються, і кредитор у справі про банкрутство майнового поручителя не має можливості задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна, яке належить такому боржнику.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що на вищевикладене суди попередніх інстанцій уваги не завернули та не з'ясували правовий статус підприємства - банкрута у справі № 902/1278/15.

Крім того, суди попередніх інстанцій, розглядаючи в ухвалі та постанові вимоги кредитора - ПАТ "Укрексімбанк" до боржника, в порушення вимог ст.ст. 43, 99, 101 ГПК України, не надали належної правової оцінки умовам укладеного з ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" для забезпечення зобов'язань за Генеральною угодою Іпотечного договору №7412Z4 від 23.08.2012, зокрема, не встановили, які умови були предметом іпотеки та які саме вимоги іпотекодержателя забезпечувались майном банкрута ПАТ "Вінницяплодоовочпостач" - згідно положень даного договору.

Також, суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції від 22.03.2016, в порушення вимог ст.ст. 84, 105 ГПК України, в мотивувальній частині оскаржуваної постанови не зазначив, в чому полягає порушення місцевим господарським судом, та яких саме, норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст.11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції від 22.03.2016 (про визнання грошових вимог ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України") та постанова суду апеляційної інстанції від 16.05.2016 у справі № 902/1278/15 підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Вінницької області від 22.03.2016 (про визнання грошових вимог Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України") та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 у справі № 902/1278/15 скасувати. Справу передати на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді Л.В. Жукова

Н.Г. Ткаченко