ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016р. Справа№ 914/2360/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів

до відповідача: Комунального підприємства «Моршинтеплоенерго», м. Моршин Львівської області

про: стягнення 30 048,11 грн.

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Прокопів І.І.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №502-4571/2 від 25.12.2015 р.)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №1-06/121 від 12.07.2016 р.)

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. У судовому засіданні 26.07.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до Комунального підприємства «Моршинтеплоенерго» про стягнення 30 048,11 грн.

Рішенням господарського суду Львівської області від 02.12.2015 року (у складі головуючого судді Король М.Р., суддів: Запотічняк О.Д., Березяк Н.Є.) у даній справі позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 52,15 грн. пені, 2,61 грн. трьох процентів річних та 3,33 грн. судового збору; в решті позову відмовлено; судове рішення мотивовано тим, що відповідач прострочив оплату поза межами спільних протокольних рішень.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 року (у складі головуючого судді Зварич О.В., суддів: Гриців В.М., Хабіб М.І.) вказане судове рішення скасоване в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Комунального підприємства «Моршинтеплоенерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» 2223,10 грн. інфляційних нарахувань, 790,00 грн. пені та 3% річних в сумі 39,77 грн. В цій частині прийнято нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто з Комунального підприємства «Моршинтеплоенерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» 2223,10 грн. інфляційних нарахувань, 790,00 грн. пені та 3% річних в сумі 39,77 грн.; в іншій частині рішення господарського суду Львівської області від 02.12.2015 року залишено без змін; здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.06.2016 року Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 року та рішення господарського суду Львівської області від 02.12.2015 року у справі № 914/2360/15 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суд Львівської області.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 05.07.2016 року розгляд справи призначено на 19.07.2016 року. В судовому засіданні 19.07.2016 року оголошено перерву до 26.07.2016 року.

Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях (вх.№31110/16 від 25.07.2016 р.) по суті спору. Зокрема, зазначив, що спільні протокольні рішення не є правочинами в розумінні положень ЦК України, спрямованими на зміну умов договору про постачання електроенергії, не вносять жодних змін і доповнень до нього, як це, зокрема, передбачено п.9 Договору. Зі змісту СПР не вбачається волевиявлення обох сторін (чи навіть однієї сторони) щодо внесення змін до Договору стосовно порядку здійснення розрахунків між сторонами, зміни строків оплати поставленої електричної енергії. Як вказує позивач, СПР не змінюють правовідносини сторін за договором та не впливають на права, обовязки і відповідальність відповідача за договором про постачання електроенергії.

Представник відповідача в судове засідання зявився, проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у поясненні (вх.№30499/16 від 19.07.2016 р.) та додаткових поясненнях (вх.№31362/49 від 26.07.2016 р.). Зокрема, зазначив, що уклавши спільні протокольні рішення про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету його сторони дійшли згоди про зміну порядку і строків взаєморозрахунків за придбану електричну енергію протягом періоду, у якому виникли спірні правовідносини, а тому відсутні правові підстави передбачені договором, та притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення індексу інфляції, 3 % річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за вказаним договором.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

04.06.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Львівобленерго» (постачальник) та Комунальним підприємством «Моршинтеплоенерго» (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії № 90347 (договір), відповідно до п. 1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною в додатку № 9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору. Точка продажу електричної енергії: зазначена в додатку № 6 «Однолінійна схема».

Згідно п. п. 2.3.3, 2.3.4 договору споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 2 «Порядок розрахунків» та № 9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком № 7а «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Відповідно до п. 4 додатку № 2 до договору остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ.

Відповідно до п. 2.1 договору під час виконання умов цього договору, а також вирішення питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ).

Пунктом 2.1.2 договору передбачено, що у випадку зміни чинного законодавства України, зокрема нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини, що виникають з приводу постачання електричної енергії та стосуються предмету цього договору; зобов'язань, прав, обовязків та відповідальності сторін; порядку визначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності; порядку обмеження та припинення електропостачання; обліку електричної енергії та порядку розрахунків; відносин із третьою стороною та інших правовідносин, які випливають з приводу постачання електричної енергії, застосовуються положення цих нормативно-правових актів, які мають перевагу перед положеннями цього договору. Сторони зобов'язуються керуватися вимогами цих нормативно-правових актів з дня набрання ними чинності незалежно від внесення змін до цього договору.

Як вбачається з представлених суду доказів та не заперечується представниками сторін, на виконання умов договору протягом лютого-квітня 2015 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято активну електроенергію загальною вартістю 210 823,85 грн., зокрема, за лютий в сумі 138 116,16 грн.; березень в сумі 44 227,81 грн.; квітень в сумі 28 479,88 грн., а також реактивну електроенергію загальною вартістю 15 688,68 грн., зокрема, за лютий в сумі 4 631,36 грн.; березень в сумі 7 816,36 грн.; квітень в сумі 3 240,96 грн.

Підставою звернення позивача з позовом до господарського суду є несвоєчасність здійснення розрахунків за поставлену активну електричну енергію та за реактивну електроенергію за період з лютого по квітень 2015 р., що стало підставою нарахування позивачем 8 934,15 грн. пені на підставі п. 4.2.1 договору, 20 659,03 грн. інфляційних нарахувань та 454,93 грн. трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. На підтвердження позовних вимог позивачем долучено копії рахунків на оплату електроенергії за спірний період та розрахунки інфляційних нарахувань, трьох процентів річних та пені.

Відповідач проти позовних вимог заперечує повністю, зазначаючи, що розрахунки за спірний період проводились на підставі спільних протокольних рішень. Відповідач зазначив, що внаслідок підписання позивачем спільних протокольних рішень, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків відповідно до договору про постачання електричної енергії № 90347 від 04.06.2007 р.

Крім цього, відповідач наголосив на тому, що кошти з державного бюджету на надання пільг, субсидій та компенсацій не проходять через казначейські рахунки теплопостачальних підприємств, а зараховуються в рахунок оплат відповідних бюджетів і по контрагенту ПАТ «Львівобленерго», тому будь-яким чином впливати на вирішення проблем з фінансування даних програм комунальне підприємство не в змозі.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

В частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на виконання укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії № 90347 від 04.06.2007 р. позивачем здійснено поставку електроенергії відповідачу за період з лютого 2015 р. по квітень 2015 р. на загальну суму 226 512,53 грн.

На виконання укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії № 90347 від 04.06.2007р. позивач протягом лютого-квітня 2015 року поставив, а відповідач прийняв активну електроенергію загальною вартістю 210823,95 грн. та реактивну електроенергію вартістю 15688,68 грн., про що виставлено для оплати відповідні рахунки.

Зокрема, згідно рахунку ПАТ «Львівобленерго» №300402/43558-1 за лютий 2015 року відповідачу нараховано 138116,26 грн. за активну енергію та рахунку №300302/43559-2 за лютий 2015 року відповідачу нараховано 4631,36 грн. за реактивну енергію. Строк оплати визначено до 27.02.2015 року.

Згідно рахунку ПАТ «Львівобленерго» №300403/45646-1 за березень 2015 року відповідачу нараховано 182344,07 грн. за активну енергію та рахунку №300303/45647-2 за березень 2015 року відповідачу нараховано 12447,72 грн. за реактивну енергію. Строк оплати визначено до 27.03.2015 року.

Згідно рахунку ПАТ «Львівобленерго» №300504/47669-1 за квітень 2015 року відповідачу нараховано 63032,16 грн. за активну енергію та рахунку №300304/47670-2 за квітень 2015 року відповідачу нараховано 15688,68 грн. за реактивну енергію. Строк оплати визначено до 24.04.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в порушення умов договору №90347 від 04.06.2007р. відповідач не проводив вчасної оплати поставленої електричної енергії та послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії.

Пунктом 2.1.2 договору передбачено, що у випадку зміни чинного законодавства України, зокрема нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини, що виникають з приводу постачання електричної енергії та стосуються предмету цього договору; зобов'язань, прав, обовязків та відповідальності сторін; порядку визначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності; порядку обмеження та припинення електропостачання; обліку електричної енергії та порядку розрахунків; відносин із третьою стороною та інших правовідносин, які випливають з приводу постачання електричної енергії, застосовуються положення цих нормативно-правових актів, які мають перевагу перед положеннями цього договору. Сторони зобов'язуються керуватися вимогами цих нормативно-правових актів з дня набрання ними чинності незалежно від внесення змін до цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірному періоді відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» Головним управлінням Державної казначейської служби України (сторона №1), Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації (сторона №2), енергопостачальною компанією ПАТ «Львівобленерго» (сторона № 3) та ДП «Енергоринок» (сторона остання) було підписано два спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету з бюджетної заборгованості перед підприємствами ЖКГ з одночасним погашенням заборгованості за спожиту електроенергію перед ПАТ «Львівобленерго» від 17.02.2015 р. (№ 20/629 на суму 240000,00 грн.) та від 18.03.2015 р. (№ 20/1010 на суму 222000,00 грн.)

Механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату електроенергії, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р.

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р., визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК «Нафтогаз України», Державного казначейства України № 55/57/43 від 03.02.2009 р. (п. 1.1 Порядку).

Відповідно до п. 1.2. Порядку № 55/57/43 від 03.02.2009 р. розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2.

В пунктах 4, 5 вказаних спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків, зокрема визначили, що усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

Таким чином, вказані спільні протокольні рішення про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету передбачають перерахування з Державного бюджету України позивачу заборгованості по компенсації коштів по пільгам і субсидіям за спірний період 2015 р.

Відтак, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, які, в силу положень п.2.1.2 договору про постачання електричної енергії № 90347 від 04.06.2007р., мають перевагу перед положеннями цього договору, їх сторони, в тому числі позивач, погодили порядок і строки погашення заборгованості споживачів перед постачальником електроенергії ПАТ «Львівобленерго», а тому безпідставним є твердження позивача про порушення відповідачем строків оплати отриманої електричної енергії, що передбачені договором, та притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат, процентів річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за вказаним договором.

Заперечення позивача стосовного того, що відповідач не є учасником спільних протокольних рішень і відповідно їх дія не може поширюватися на договірні правовідносини, не може бути взята судом до уваги, оскільки підписуючи спільні протокольні рішення позивач погодився на порядок і механізм отримання коштів за поставлену, в тому числі і відповідачу, електроенергію.

У п. 9 спільних протокольних рішень сторони визначили, що воно вважається укладеним у разі, якщо воно підписане сторонами без розбіжностей та інших додаткових умов. Як вбачається з представлених суду доказів, ПАТ «Львівобленерго» підписало спільні протокольні рішення без жодних зауважень, чим погодилось на визначений порядок розрахунків без участі відповідача.

Також у п. п. 6, 8 сторони спільних протокольних рішень узгодили те, що несуть відповідальність за недотримання вимог постанови КМУ від 11.01.2005 р. та Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (зі змінами) і невиконання своїх зобовязань за цим спільним протокольним рішенням відповідно до чинного законодавства. А усі спірні питання, повязані із виконанням спільного протокольного рішення, вирішуються шляхом переговорів між сторонами.

Таким чином, підписуючи СПР, позивач поінформований про особливості здійснення розрахунків.

Також, суд наголошує і на тому, що спільні протокольні рішення укладались на загальну суму, у склад якої входила і сума заборгованості відповідача перед позивачем, визначена зведеними реєстрами, які є додатком до кожного протокольного рішення і погоджені його сторонами та скріплені мокрими печатками сторін.

Розрахунки по спільному протокольному рішенні від 17.02.2015 р. проводились на загальну суму 11 792 000,00 грн. Оплата була здійснена 02.04.2015 р. на суму 11792000,00 грн. платіжним дорученням № 353.

Розрахунки по спільному протокольному рішенні від 18.03.2015 р. проводились на загальну суму 3 398 900,00 грн. Оплата була здійснена 20.04.2015 року на суму 3 398 900,00 грн. платіжним дорученням № 414.

У графі «призначення платежу» вищезазначених платіжних доручень зазначено ПКМУ № 20, а платником виступає Департамент фінансів Львівської ОДА, що є доказом того, що оплата була здійснена не відповідачем і не на виконання укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії № 90347 від 04.06.2007 р.

В матеріалах справи відсутні докази про неприйняття чи повернення коштів, сплачених Департаментом фінансів Львівської ОДА на виконання спільних протокольних рішень в рахунок погашення заборгованості КП «Моршинтеплоенерго» перед енергопостачальною організацією.

Відтак, відповідно до спільних протокольних рішень, заборгованість відповідача за спожиту електроенергію (активну) перед ПАТ «Львівобленерго» за січень, лютий, березень 2015 року погашено за рахунок коштів загального фонду державного бюджету.

Суд також враховує, що з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між субєктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за електроенергію, у звязку з чим вина Комунального підприємства «Моршинтеплоенерго» у простроченні платежів за договором на підставі спільних протокольних рішень відсутня, а отже і відсутній склад правопорушення, що згідно ст. 614 ЦК України позбавляє позивача права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені п. 4.2.1 договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Порушенням зобовязання відповідно до статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання.

За змістом приписів статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу матеріалів справи суд встановив, що позивачем отримано грошові кошти за поставлену відповідачу в спірному періоді електроенергію.

Позивач не висловив жодних претензій з приводу виконання сторонами своїх зобовязань згідно СПР про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 N 20 (зі змінами).

Тобто, з матеріалів справи не вбачається вини відповідача у несвоєчасному виконанні спірних зобовязань, оскільки такий хоч і не був стороною СПР, проте був поінформований за особливості здійснення розрахунків.

Разом з тим, твердження позивача про те, що відповідач не є учасником спільних протокольних рішень і їх дія не може поширюватись на спірні договірні правовідносини, є необґрунтованим з огляду на положення п.2.1.2 укладеного між ним та КП «Моршинтеплоенерго» договору про постачання електричної енергії № 90347 від 04.06.2007р. Підписавши спільні протокольні рішення, позивач погодився на визначений ними порядок і механізм отримання коштів за поставлену відповідачу електроенергію.

Отже, позовні вимоги, які стосуються виконання зобовязань по оплаті за спожиту електроенергію в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 N 20 (зі змінами) та спільними протокольними рішеннями про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, стороною яких є позивач, не підлягають до задоволення.

Поряд з цим, судом встановлено прострочення договірного зобовязання відповідачем, яке було допущено поза межами спільних протокольних рішень.

Так, згідно з долучених до позовної заяви розрахунків боргу по електроенергії та по реактивній електроенергії на рахунок позивача в період з лютого по квітень 2015 року включно по договору № 90347 від 04.06.2007р. поступили грошові кошти в таких розмірах: 1691,79 грн. - 23.03.2015р., 146100,00 грн. - 02.04.2015р., 47000,00 грн. - 20.04.2015р., 28479,88 грн. - 28.04.2015р., 3240,96 грн. - 28.04.2015р., 12447,72 грн. - 30.04.2015р.

При цьому, 29.04.2015р. відповідач надіслав позивачу факсограмний лист за № 1-06/153 від 29.04.2015р., в якому просив зарахувати здійснену 28.04.2015р. оплату в сумі 28479,88 грн. за активну електроенергію, як оплату 12447,72 грн. за реактивну електроенергію.

Відповідно до абзаців 2 та 3 пункту 6 Додатку №2 від 20.06.2007 року до Договору №90347 від 15.07.2004р. «Порядок розрахунків», тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку. Дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розділом 4 договору встановлено відповідальність його сторін. Так, за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати (п. 4.2.1 договору).

Разом з тим, відповідач в порушення своїх договірних зобовязань невчасно розраховувався за спожиту в спірному періоді реактивну електроенергію, а саме, не оплатив у встановлені строки виставлені позивачем наступні рахунки за спожиту реактивну електроенергію: №300302/43559-2 за лютий 2015 року на суму 4631,36 грн., №300303/45647-2 за березень 2015 року на суму 12447,72 грн. та №300304/47670-2 за квітень 2015 року на суму 15688,68 грн.

Відповідно до наявних у справі копій платіжних доручень та розрахунку боргу по реактивній електроенергії, відповідач погасив заборгованість по оплаті за спожиту в період з лютого по квітень 2015 року реактивну електроенергію 28.04.2015р. та 30.04.2015р. Наведених обставин відповідач не заперечує.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунків 3% річних та індексу інфляції КП «Моршинтеплоенерго» по реактивній електричній енергії, позивач нарахував відповідачу за період з 02.03.2015р. по 29.04.2015р. 3% річних в сумі 42,38 грн. та 2223,10 грн. індексу інфляції.

Перевіривши правильність здійсненого розрахунку, суд вважає доведеними позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 42,38 грн. та 2223,10 грн. індексу інфляції за невчасну оплату вартості спожитої реактивної електроенергії у спірному періоді.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 842,15 грн. за період з 02.03.2015р. по 29.04.2015р., нарахованої у звязку з простроченням оплати вартості реактивної електроенергії, слід зазначити таке.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 4.2.1 договору за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Перевіривши правильність здійсненого розрахунку заявленої до стягнення суми пені, суд вважає, що позивач обґрунтовано просить стягнути з відповідача 842,15 грн. пені за період з 02.03.2015р. по 29.04.2015р.

Беручи до уваги позицію, висловлену в постанові касаційної інстанції, суд зазначає таке.

Щодо правової природи СПР, то дійсно відповідач (комунальне підприємство, статус якого перевірено згідно реєстраційних даних у ЄДРПОУ) не був стороною договору, а призначення такого СПР є визначення джерела та порядку фінансування оплати отриманої електричної енергії. Проте, Договір № 90347 між сторонами передбачав умову, за якої сторони відходять від його умов, виконуючи приписи нормативно-правових актів, які можуть бути застосовані у майбутньому. Таким чином, диспозитивне застереження у Договорі про таку умову (зокрема, розрахунки за СПР) надає сторонам усвідомлення про можливість відступлення у цій частині від умов Договору.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право на справедливий суд, зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ураховуючи практику Європейського Суду з прав людини при з'ясуванні питання щодо порушення положень ст. 1 Протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід з'ясовувати наступні питання: 1) чи є в справі власність або володіння майном у розумінні ст. 1 Протоколу Конвенції ? 2) Чи мало місце втручання у право мирного володіння майном ? Чи здійснене втручання в "інтересах суспільства" ? Чи відповідає втручання принципу правової визначеності? Чи дотримано "справедливий баланс" між суспільним інтересом та правом особи на мирне володіння майном?

В аспекті питань, що необхідно зясувати з наведеного вище, суд дійшов висновку, що у справі має місце законна вимога позивача про очікувану сатисфакцію від відповідача в контексті оплати штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобовязання. Суд звертає увагу, що штрафна санкція, інфляційні нарахування, три відсотки річних стосуються періоду погашення заборгованості по яких відповідач прострочив, не враховуючи періоду погашення заборгованості третьою стороною.

У питанні чи є власністю позивача грошова сума із позовних вимог, що підлягають задоволенню, слід виходити із усталеної практики органів Конвенції, де власність в сенсі статті 1 Протоколу № 1 може становити існуючу власність (див. рішення від 23.11.1983 року у справі „ОСОБА_2 дер Мюссель проти Бельгії, Серія А № 70, стор. 23, п. 48) чи майно, включаючи скарги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має щонайменше законні сподівання на отримання та ефективне використання майнових прав (див. рішення від 29.11.1991 року у справі „ОСОБА_3 Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії, Серія А № 222, стор. 23, п. 51).

Проте, відшкодування вартості заборгованості третьою стороною здійснене в інтересах суспільства, оскільки сам факт СПР передбачає відшкодування державою коштів і містить соціальні складову та призначення.

Тому, принцип правової визначеності в цих обставинах не порушений, оскільки сам позивач підписав СПР, тим самим усвідомлюючи про настання можливих несприятливих обставин щодо нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судові витрати в сумі 188,91 грн. слід покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись Конституцією України, Законом України «Про електроенергетику», ст.ст. 174, 175, 216, 218 Господарського кодексу України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Моршинтеплоенерго» (82482, Львівська область, м. Моршин, вул. Привокзальна,45а, ідентифікаційний код 33892124) на користь Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 3, ідентифікаційний код 00131587) 842,15 грн. пені, 2223, 10 грн. інфляційних нарахувань, 42,38 грн. - трьох процентів річних та 188,91 грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.08.2016 р.

Суддя Кидисюк Р.А