ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 серпня 2016 р. Справа № 903/464/16

за позовом Державного підприємства "Артемсіль"

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 965 715,11грн.

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, дов від 29.07.2016р. №27/10-01-75

від відповідача: ОСОБА_3, дов. №28 від 24.03.2016р.

Судове засідання проводиться в режимі відеоконференції на підставі ст. 741 ГПК України, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

В судовому засіданні 16.08.2016р. проголошено вступну та регулятивну частини рішення.

Суть спору: позивач-Державне підприємство "Артемсіль" - звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"- про стягнення 965 715,11грн., в тому числі 693 554,04грн. основного боргу за відпущений на підставі договору купівлі-продажу №224 від 05.09.2014р. товар, 223 612,29грн.-пені та 48 548,78грн.-штрафних санкцій, нарахованих згідно п.8.1. договору купівлі-продажу №224 від 05.09.2014р. та ст. 231 ГК України.

Позовні вимоги обгрунтовані таким:

Згідно договору купівлі-продажу № 224 від 05.09.2014р. ДП "Артемсіль" поставило відповідачу сіль технічну. В результаті неналежного виконання договірних зобов'язань за Дочірнім підприємством "Волинський облавтодор" числиться заборгованість у сумі 693 554,04 грн., вказана сума заборгованості підтверджена відповідачем згідно з актами звірки взаєморозрахунків станом на 30.11.2015 року та 13.05.2016 року.

Згідно ст. 231 ГК України в разі порушення строків виконання зобов'язань за договором, стягується пеня в розмірі 0,1% від вартості послуг за кожний день прострочки. Відповідно до доданого розрахунку сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання склала 223 612,29 грн. Розрахунок пені здійснено за період шість місяців згідно вимог статті 232 ГК України, починаючи з дати порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати за відвантажений товар, згідно пункту 5.2. договору (протягом 60-ти календарних днів). Крім того, згідно з умовами ст. 231 ГК України (п.8.1. договору), за прострочку виконання зобов'язання більше 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7% вартості товару, що складає 48 548,78грн.

27.08.2015 року відповідачу надіслана претензія № 27/05-181 на суму заборгованості, яка в сумі основного боргу задоволена ним частково.

Залишок основного боргу відповідача перед позивачем становить 693 554,04грн.

Розгляд спору відкладався згідно зі ст. 77 ГПК України у звязку з неподанням витребуваних доказів.

У поясненнях від 29.07.2016р. №27/05-87 позивач повідомив, що відповідач частково зменшив суму заборгованості, згідно виписки по рахунку від 21.06.2016 року та виписки по рахунку від 12.07.2016 року двома платежами, перерахувавши 300 000, 00грн. Сума основного боргу складає 393 554,04грн.

Оскільки частково сума боргу була погашена тільки після звернення ДП "Артемсіль" до суду, наполягав на позовних вимогах та просив стягнути судовий збір в розмірі 14 485,74грн., пеню в розмірі 223 612,00грн., штраф в розмірі 48 548,78грн.

Звернувся до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке задоволено судом на підставі ст. 741 ГПК України.

Відповідач у запереченнях від 10.08.2016р. №741 визнав позов в частині стягнення суми основного боргу в сумі 193 554,04грн.

Повідомив, що 21.06.2016р. підприємство погасило частково борг в сумі 100 000,00 грн. (платіжне доручення №686 від 21.06.2016р), 200 000,00 грн. (платіжне доручення №811 від 12.07.2016р) та 200 000,00 грн. (платіжне доручення №889 від 10.08.2016р).

Заперечив стягнення пені та штрафу, оскільки договір № 224 від 05.09.2014р. не містить письмового обумовлення сторін про відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення взятих на себе покупцем зобов'язань з оплати товару.

Розділ 8 договору "санкції та рекламації" містить лише вказівку про те, що за невиконання умов або неналежне виконання даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до статті 231 ГК України без обумовлення виду та розміру штрафних санкцій.

Виходячи із розміру штрафних санкцій, які нараховує позивач (0,1 % пені за кожний день прострочення від вартості товару за яким допущено прострочення виконання та 7 % штрафу від вказаної вартості за прострочення понад 60 днів), можна зробити висновок про те, що вказані вимоги обґрунтовані приписами ч.2 ст.231 ГК України.

При цьому застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої ст.231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах зі спорів про стягнення штрафних санкцій (постанови Верховного Суду України від 06.12.2010 р. у справі № 3-4гс10, від 20.12.2010 р. у справі № 06/113-38; від 28.02.2011 р. у справі № 23/22, від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14).

Аналогічні положення містяться також в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якому наголошено на тому, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Зауважив, що спірні правовідносини у даній справі стосуються порушення підприємством грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу від 05.09.2014р. № 224, а тому нарахування позивачем пені та 7% штрафу на підставі ч.2 ст.231 ГК України за порушення грошового зобов'язання є необґрунтованим та безпідставним.

Представник позивача в судовому засіданні 16.08.2016р. підтвердив сплату боргу в сумі 500 000,00грн., підтримав позовні вимоги в частині решти суми боргу, стягнення пені та штрафу з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.08.2016р. в межах повноважень, визначених довіреністю №28 від 24.03.2016р., визнав борг в розмірі 193 554,04грн. Заперечив нарахування пені та штрафу з підстав, викладених у запереченнях від 10.08.2016р. №741.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2014 р. між державним підприємством "Артемсіль" (виробник) та дочірнім підприємством "Волинський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №224, відповідно до п.1.1 якого виробник бере на себе зобов'язання виготовити і поставити з передачею у власність покупцеві товар, асортимент, кількість і ціни на який вказано в специфікації, що є невід'ємною частиною даного договору, а покупець бере на себе зобов'язання прийняти вказаний товар і своєчасно здійснити його оплату на умовах вказаного договору (а.с.6-11).

Сторонами підписано специфікацію до договору, в якій вони погодили найменування продукції (сіль для промислового переробляння ДСТУ 4246:2003 кам'яна, сорт вищій, крупність 3 без паковання; кількість, що підлягає постачанню (3010 т), ціна за 1 т. без ПДВ (198,55грн.); сіль для промислового переробляння ДСТУ 4246:2003 кам'яна, з протизлежувальною добавкою до 10 г/т, сорт вищий, крупність 3, без пакування; кількість, що підлягає постачанню (630 т); ціна за 1 т без ПДВ (222,85 грн) (а.с.12).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 400 863,80, оплату здійснив частково на суму 707 309,76грн., заборгованість становила 693 554,04грн., що стверджується актами звірки взаєморозрахунків станом на 13.05.2016р., 01.12.2015р. (а.с. 13-14).

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та в результаті дій субєктів, з якими закон повязує настання правових наслідків. Внаслідок укладення договору та дій позивача по відпуску продукції між сторонами виникло зобовязання, врегульоване ст.655 ЦК України,згідно якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п.5.2 договору оплата здійснюється покупцем впродовж 60-ти календарних днів з дати відвантаження товару виробником.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Під час провадження у справі (позов надійшов до суду 17.06.2016р. згідно поштового штемпеля (а.с. 34)) відповідачем здійснено перерахування грошових коштів на рахунок позивача в сумі 500 000,00грн, що стверджується платіжними дорученнями №686 від 21.06.2016р. на суму 100 000,00грн., №811 від 12.07.2016р. на суму 200 000,00грн., №889 від 10.08.2016р. на суму 200 00,00грн. з врахуванням листів ДП "Волинський облавтодор" щодо призначення платежу від 22.06.2016р. №9-3/547, від 10.08.2016р. №9-3/738.

Позивач перерахування коштів та залишок боргу в сумі 193 554,04грн. підтвердив.

Відповідно до п.11 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Вищий господарський суд України у п. 4.4 постанови пленуму від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснив, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Провадження у справі в частині стягнення 500 000,00грн. боргу підлягає припиненню на підставі п. 11 ст. 80 ГПК України.

В частині стягнення суми боргу 193 554,04грн. відповідач позов визнав. Згідно ч.5 ст.78 ГПК України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Суд, керуючись ст.ст. 22, 78 ГПК України, прийняв визнання позову, як таке, що не суперечить законодавству та не порушує права інших осіб.

Позов в частині стягнення 193 554,04грн. основного боргу підлягає до задоволення згідно ст.ст. 655, 692 ЦК України, ст. 193 ГК України.

Водночас, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення 223 612грн. пені, 48 548,78грн. штрафу, при цьому виходить із наступного:

Згідно п. 8.1 договору за невиконання умов або неналежне виконання даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до ст. 231 ГК України.

Тобто, договір від 05.09.2014 р. № 224 не містить письмового обумовлення сторін про відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення взятих на себе покупцем зобов'язань з оплати товару та розмір пені та штрафу.

Згідно змісту позовної заяви, пояснень представника позивача та виходячи із розміру штрафних санкцій, які нараховує позивач (0,1 % пені за кожний день прострочення від вартості товару за яким допущено прострочення виконання та 7% штрафу від вказаної вартості за прострочення понад 30 днів), вказані вимоги обґрунтовані приписами абз.3 ч.2 ст.231 ГК України.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Верховний Суд України у постановах від 06.12.2010 р. у справі № 3-4гс10, від 20.12.2010 р. у справі № 06/113-38; від 28.02.2011 р. у справі № 23/22, від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14 висловив правову позицію, згідно якої застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої ст.231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Вказана правова позиція наведена і в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", в якому наголошено на тому, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Таким чином, нарахування позивачем пені та 7% штрафу на підставі абз.3 ч.2 ст.231 ГК України за порушення грошового зобов'язання є необґрунтованим та безпідставним, а відтак позовні вимоги в частині стягнення 223 612,29грн. пені та 48 548,78грн. 7 % штрафу задоволенню судом не підлягають.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 10 403,31грн. (пропорційно сумі задоволених вимог з урахуванням проплат під час провадження у справі) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 174, 193, 202, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 49, п.11 ст.80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (43001, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Ковельська, 41 , )

на користь Державного підприємства "Артемсіль" (84545, Донецька обл., м. Бахмут, м. Соледар, вул. Чкалова 1-а, ) 193 554,04грн. основного боргу, 10 403,31грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 203 957,35 грн.

3. В стягненні 223 612,29 грн. пені, 48 548,78 грн. штрафу відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Провадження у справі в частині стягнення 500 000,00 грн. припинити.

Повний текст рішення складено

18.08.2016

Суддя С. Т. Філатова