ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.08.16р. Справа № 904/5113/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" (м. Харків)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Дніпро)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007 у розмірі 8 854,13 швейцарських франків та пені в сумі 19 459,66 грн.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Дідковська К.А. - головний юрисконсульт (довіреність № 30-1/5299 від

15.12.2015)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007 у розмірі 8 854,13 швейцарських франків та пені в сумі 19 459,66 грн.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 8 763,96 швейцарських франків - заборгованість за кредитом;

- 90,17 швейцарських франків - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом;

- 19 459 грн. 66 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням ОСОБА_2 зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007 в частині повного та своєчасного повернення наданого кредиту, сплати відсотків за його користування, внаслідок чого перед позивачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 8 854,13 швейцарських франків, що еквівалентно складає 228 791 грн. 68 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.1. договору позивач нарахував та просить стягнути пеню за період з 15.06.2015 по 14.06.2016 в сумі 19 459 грн. 66 коп. Крім того, відповідно до договору поруки № 0/П2 від 28.02.2007 Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (відповідач) поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_2 (далі - третя особа) всіх своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007, відповідальність відповідача та третьої особи є солідарною.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 11.07.2016.

Представники сторін у судове засідання 11.07.2016 не з'явилися, витребуваних судом документів не надали.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

Ухвалою суду від 11.07.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 27.07.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

У судове засідання 27.07.2016 з'явився представник позивача.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 27.07.2016 не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили; витребуваних судом документів не надали; про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 27.07.2016 представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що між позивачем та третьою особою йдуть перемовини щодо мирного врегулювання спору. Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою суду від 27.07.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 17.08.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

У судове засідання 17.08.2016 з'явився представник позивача.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання втретє не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надали, з приводу чого суд зазначає наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.06.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпро, вулиця Богомаза, будинок 188, корпус В, квартира 65, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 11.07.2016, було повернуто 26.07.2016, а з ухвалою суду від 27.07.2016 було повернуто 09.08.2016 за зворотною адресою з довідками Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 23.07.2016 та від 06.08.2016, відповідно - "За закінченням строку зберігання".

Слід зазначити, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідач про час та місце розгляду справи, а саме: юридична адреса, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.06.2016; ухвали суду направлялися відповідачу завчасно.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що незнаходження відповідача за його адресою реєстрації, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвал суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за своєю адресою реєстрації, повинен був докласти зусиль для отримання поштових відправлень за цією адресою.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 14.07.2016 та від 01.08.2016 були надіслані сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач-1 був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

На підтвердження адреси третьої особи судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.06.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням третьої особи є: 49000, м. Дніпро, вулиця Передова, будинок 389, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для третьої особи.

В той же час, поштове відправлення, в якому містилася ухвала суду від 11.07.2016, було отримане третьою особою 24.06.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 255 (№ 250); поштове відправлення, в якому містилася ухвала суду від 27.07.2016, було отримане третьою особою 04.08.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 433 (№ 818), які повернулися до господарського суду з відповідними відмітками про отримання.

Суд наголошує на тому, що ухвали суду від 17.06.2016, від 11.07.2016 та від 27.07.2016 були надіслані відповідачу та третій особі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач та третя особа про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, оскільки ухвали суду від 17.06.2016, від 11.07.2016 та від 27.07.2016 були надіслані на адресу відповідача та третьої особи, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.06.2016, отримані відповідачем завчасно. Крім того, судом була надана учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, оскільки розгляд справи тричі відкладався: з 11.07.2016 на 27.07.2016 та з 27.07.2016 на 17.08.2016.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач та третя особа не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників відповідача та третьої особи, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Представником позивача у судовому засіданні 17.08.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Так, представник позивача повідомив, що станом на теперішній час заборгованість перед позивачем не змінилися, будь-яких погашень відповідач чи третя особа не здійснювали.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 28.02.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (в подальшому змінено найменування на - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") (далі - банк, позивач) та громадянкою України ОСОБА_2 (далі - позичальник, третя особа) укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір, а.с.12-22) відповідно до умов якого, банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредит (грошові кошти) у формі кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 35 000 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Вказана сума дорівнює еквіваленту 144 497 грн. 47 коп. за курсом Національного банку України на день укладення договору (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2.1. кредитного договору надання кредиту (грошових коштів) здійснюється на підставі заяви позичальника у наступний термін: 28.02.2007.

Кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на поточні потреби (пункт 1.4. кредитного договору).

Згідно з пунктом 1.5. кредитного договору кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № 5801 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

У пункті 9.5. кредитного договору сторони визначили, що строк дії договору встановлюється з дня укладення договору і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені у разі їх нарахування.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного кредитного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, а тому саме умови укладеного сторонами договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007 та відповідні положення статей параграфів 1, 2 глави 71 підрозділу І розділу III Цивільного кодексу України, регулюють права та обов'язки сторін, що виникають при одержанні та поверненні кредиту.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 цієї глави і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, у пункті 1.2.2. кредитного договору сторони визначили, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 27.02.2018, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3., 4.9., 5.3., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. договору.

До кредитного договору сторонами було підписано додаток № 1 - Графік погашення кредиту (а.с.23-26).

Згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, у пунктах 1.3.1., 1.3.3. та 1.3.4. кредитного договору сторони визначили таке:

- за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, розраховуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8,99% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов пункту 9.2. договору. У випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому пунктом 9.2. договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за договором в попередньому місяці;

- нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця; в останній робочий день поточного місяця, методом "факт/360" відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України (далі - НБУ) та чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно умов договору починається з дня фактичного надання кредиту, якщо умовами пунктів 1.3.2., 9.2. договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому, проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані Банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем;

- строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. При цьому, остаточне погашення процентів повинно бути зроблене не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач на виконання договору надав третій особі (позичальнику) кредит, що підтверджується випискою та кредитовими оборотами по рахунку № 5801 з 28.02.2007 по 01.03.2007 (а.с.47).

В свою чергу третьою особою зобов'язання за договором в частині повного та своєчасного повернення наданого кредиту та сплати процентів за користування кредитом у повному обсязі були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в наступних сумах:

- 8 763,96 швейцарських франків - заборгованість за кредитом;

- 90,17 швейцарських франків - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом за період з 01.03.2016 по 30.05.2016.

В той же час, у пункті 11.1. кредитного договору визначено, що відповідно до статей 525, 611 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. договору та направлення Банком на адресу позичальника повідомлення; (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цдоговором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку, чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

У відповідності до вказаних умов кредитного договору, враховуючи, що позичальник не здійснював повернення кредиту за графіком та порушував строки сплати процентів за користування кредитом, позивач направив позичальнику (третій особі) вимогу за вих. № 30-11/30877 від 01.12.2015, в якій вимагав усунути порушення умов кредитного договору, а саме: погасити прострочену заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення, у розмірі:

- 1 912,30 швейцарських франків - прострочена заборгованість;

- 81,63 швейцарських франків - прострочена заборгованість по процентам.

У вказаному повідомленні позивач також вказав, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (Вимоги) про дострокове повернення кредиту АТ "УкрСиббанк", вимагає виконання своїх зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007, а саме: сплатити Публічному акціонерному товариству "УкрСиббанк" заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 9 168,93 швейцарських франків (а.с.29-30).

Вказана вимога була отримана позичальником (третьою особою) 07.12.2015, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.31).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

Згідно зі статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В свою чергу позичальником (третьою особою) зобов'язання за кредитним договором в частині повного та своєчасного повернення наданого кредиту та сплати процентів за його користування у повному обсязі не виконані, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в наступних сумах:

- 8 763,96 швейцарських франків - заборгованість за кредитом;

- 90,17 швейцарських франків - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що в порушення умов договору, а також вказаних норм чинного законодавства позичальник (третя особа) не виконав зобов'язання щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати нарахованих процентів за його користування.

Дослідивши надані позивачем до господарського суду документи, у розумінні статті 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання позичальником (третьою особою) своїх зобов'язань за вищезазначеним договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання позичальником (третьою особою) умов кредитного договору, господарському суду надано не було.

Так, строки виконання грошового зобов'язання щодо повернення отриманого кредиту в сумі 8 763,96 швейцарських франків та сплати процентів за користування кредитом за період з 01.03.2016 по 30.05.2016 в сумі 90,17 швейцарських франків, є такими, що настали.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Так, станом на час вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутні, а відповідачем та третьою особою не залучені до матеріалів справи, докази на підтвердження погашення заборгованості по кредиту в сумі 8 763,96 швейцарських франків, заборгованості по процентам в сумі 90,17 швейцарських франків.

При цьому, розрахунок вищенаведених сум заборгованості по кредиту, а також заборгованості по процентам (станом на 14.06.2016), доданий позивачем до позовної заяви, визнається судом обґрунтованим (а.с.32-38).

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення 8 763,96 швейцарських франків простроченої заборгованості за кредитом та 90,17 швейцарських франків прострочених процентів за користування кредитом суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю, оскільки зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з частинами 1, 3 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Так, відповідно до пункту 7.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення, кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Враховуючи допущене третьою особою прострочення виконання грошового зобов'язання щодо вчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за його користування у строки, визначені умовами кредитного договору, на підставі вказаного вище пункту договору позивач нарахував та просить стягнути 19 459 грн. 66 коп. пені за період з 15.06.2015 по 14.06.2016.

Розрахунок пені здійснений позивачем за кожний розрахунковий період окремо.

Так, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.39-40), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, оскільки здійснений з урахуванням дійсних періодів прострочення, а також вірний в частині порядку його проведення.

Враховуючи встановлений судом факт несвоєчасного повернення кредиту, умови пункту 7.1. кредитного договору та положення наведених правових норм, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення 19 459 грн. 66 коп. пені є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Згідно статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантiєю, заставою, притриманням, завдатком.

Так, у пункті 2.1. кредитного договору сторони визначили, що у забезпечення виконання зобов'язань позичальником за договором банком приймається, зокрема, порука ОСОБА_1, згідно із договором поруки № 0/П2 від 28.02.2007.

Відповідно до частини першої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частини другої статті 553 Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Так, 28.02.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (в подальшому змінено найменування на - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") (кредитор) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - поручитель, відповідач) було укладено договір поруки № 0/П2 (далі - договір поруки, а.с.27-28), відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх своїх зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2007, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (пункт 1.1. договору поруки).

У пункті 1.2. договору поруки вказано, що поручителю добре відомі всі умови вищезазначеного основного договору, зокрема:

- сума основного договору - 35 000,00 швейцарських франків 00 центів; вказана сума основного договору дорівнює еквіваленту 144 497 грн. 47 коп. за курсом НБУ на день укладення основного договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в договорі лише в разі, якщо сума основного договору виражена у іноземній валюті;

- термін виконання основного зобов'язання - 27 лютого 2018 року, якщо згідно умов основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання;

- інші умови основного договору.

Відповідно до пункту 1.3. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (пункт 1.4. договору).

Згідно з пунктами 2.2. та 2.3. договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом). Поручитель зобов'язаний виконати свої зобов'язання за договором на користь кредитора в термін, визначений пунктом 2.2. договору, шляхом переказу/перерахування коштів у сумі заборгованості боржника за основним договором на рахунки, вказані кредитором.

Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (пункт 3.1. договору).

Приймаючи рішення, суд виходив також із наступного.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 Цивільного кодексу України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до пункту 4.1.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 № 1 у розгляді справ за окремими позовами до боржника та поручителя як солідарних боржників необхідно виходити з того, що чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 Цивільного кодексу України) не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення. Наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тому подання кредитором позову до боржника не є перешкодою для подання позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашено.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що факт наявності у третьої особи перед позивачем заборгованості за кредитним договором встановлений судом, отже позовні вимоги позивача до відповідача підлягають задоволенню в сумах, що визначені судом вище.

Приймаючи рішення, суд враховує також наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 192 Цивільного кодексу України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Також відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривні; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення у даній справі судом також було враховано наступне.

Відповідно до пункту 19 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-08/369 від 29.06.2010 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" господарський суд може прийняти рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості саме в іноземній валюті у спорах, пов'язаних із здійсненням валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192, частина 3 статті 533 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). При цьому законом прямо не передбачено обов'язку господарського суду зазначати в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті еквівалент такої суми в гривнях. Якщо ж у відповідних випадках позивач просить зазначити в резолютивній частині судового рішення зі спору, пов'язаного зі стягненням суми заборгованості в іноземній валюті, також і гривневий еквівалент (за офіційним курсом Національного банку України) або лише гривневий еквівалент, то суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити будь-яке з таких клопотань.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд при прийнятті рішення стягнути заборгованість частково в іноземній валюті - швейцарських франках.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача у сумі 3 723 грн. 77 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (61050, м. Харків, проспект Московський, будинок 60; ідентифікаційний код 09807750) 8 763,96 швейцарських франків заборгованості за кредитом, 90,17 швейцарських франків процентів за користування кредитом, 19 459, 66 грн. пені, 3 723,77 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко