КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2016 р. Справа№ 910/2953/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Рудченка С.Г.

Власова Ю.Л.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 11.08.2016 року по справі №910/2953/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Атомінжиніринг"

на рішення Господарського суду м.Києва від 25.04.2016р.

у справі №910/2953/16 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруючого компанія "Енергоатом"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Атомінжиніринг"

про стягнення 240 380,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруючого компанія "Енергоатом" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Атомінжиніринг" (далі-відповідач) штрафних санкції у розмірі 240 380,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №53-129-01-14-00288 від 03.10.2014 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2016р. у справі №910/2953/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Атомінжиніринг" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атомкомплект" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" штрафні санкції у розмірі 236 863,55 грн. та 3 552,80 грн. - судового збору.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 25.04.2016р., відповідач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне:

03.10.2014 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, був укладений договір поставки №53-129-01-14-00288 (далі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, поставити кондиціонери автономні виробництва Публічного акціонерного товариства "Мелітопольський завод холодильного машинобудування "РЕФМА" для Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС", а покупець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

У відповідності до п.1.2 Договору найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни, належність до систем, важливих для безпеки (СВБ) і строки поставки зазначені в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Згідно із п.5.4 Договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукції.

Відповідно до п.6.1.1 та 6.1.2 Договору позивач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість поставленої продукції, приймати поставлену продукцію у відповідності до умов договору.

Відповідач, в свою чергу, зобов'язаний забезпечити поставку продукції у строки, встановлені договором, забезпечити відповідність якості продукції, що поставляється, умовам договору (п.6.3.1, 6.3.2 Договору).

Пунктами 7.1, 7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та договором, за порушення строку поставки продукції за договором відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожен день прострочення (включно з днем фактичної поставки, відповідно до видаткової накладної), але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення зобов'язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів відповідач додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.04.2015р., а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку, закінчення терміну дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії терміну цього договору, та виконання діючих зобов'язань (п.10.1, 10.3 Договору).

Згідно із додатком №1 до Договору товари повинні бути поставлені у лютому 2015 року.

Як вбачається з видаткової накладної №РН-0000005 від 13.03.2015р. та №РН-0000006 від 06.04.2015р. позивачем прийнято від відповідача обумовлений Договором товар на суму 1 382 382, 00 грн. та на суму 2 144 520,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідач порушив умови Договору щодо строку поставки товарів, у зв'язку з чим у нього виникло зобов'язання сплатити позивачу штрафні санкції у розмірі 240 380,78 грн., а саме: пеню у розмірі 90 264, 38 грн. та штраф у розмірі 150 116,40 грн.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, в силу зазначених вище правових норм договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Виходячи із умов Договору відповідач зобов'язаний був поставити товар - в лютому 2015 року, в той час я фактично відповідач здійснив поставку товару 13.03.2015р. та 06.04.2015р. відповідно.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч.2 ст.614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктами 7.1, 7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та договором, за порушення строку поставки продукції за договором відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожен день прострочення (включно з днем фактичної поставки, відповідно до видаткової накладної), але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення зобов'язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів відповідач додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (ст.231 Господарського кодексу України).

У відповідності до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо строку поставки товару, судова колегія вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання зобов'язання у вигляді стягнення штрафних санкції.

Відповідно до розрахунку позивача за період з 03.03.2015р. до 13.03.2015р. та до 06.04.2015р. відповідно розмір пені становить 90 264,38 грн.

У відповідності до ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст.255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому, пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення платежу, в той час день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена, зокрема, у постанові від 15.01.2015 р. №3-204гс14.

Судова колегія перевіривши розрахунок позивача погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем невірно визначено період прострочення поставки товару та враховано безпосередньо день поставки, що суперечить нормам чинного законодавства, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 86 737,15 грн. та штраф у розмірі 150 116,40 грн. за період з 03.03.2015р. (дата виникнення заборгованості) до 12.03.2015р. та до 05.04.2015р. (дати, що передували поставці товару).

Стосовно доводів відповідача про невиконання позивачем зобов'язань щодо прийняття товару та його оплати, що зумовило неможливість здійснити відповідачем поставку наступної партії, оскільки завод - виробних працює виключно н умовах 100 % попередньої оплати, судова колегія зазначає, що за приписами ст.218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Як зазначалося вище, договірні зобов'язання є обов'язковими для сторін та підлягають виконанню у визначений договором строк.

Обставин ж, на які посилається відповідач не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірних зобов'язань.

Крім того, порушення однією із сторін зобов'язання за договором не звільняє іншу сторону від обов'язку виконання свого зобов'язанні перед тією ж стороною та, відповідно, порушення договору з боку обох контрагентів не обмежує прав однієї із сторін зобов'язання щодо притягнення іншої сторони до відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання нею свої обов'язків.

Щодо посилань відповідача на лист Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" №07/5032 від 26.03.2015р., в якому останнє погодило строк постачання кондиціонерів - 25.03.2015р., судова колегія зазначає, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

За правилами ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

За правилами ст.654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В той же час, лист Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" №07/5032 від 26.03.2015р. не є зміною умов Договору у розумінні ст. 188 Господарського кодексу України та ст. 654 Цивільного кодексу України.

При цьому, судова колегія враховує, що стороною Договору є Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомлект".

Крім того, станом на момент складання вказаного листа №07/5032 від 26.03.2015р. відповідачем вже було допущено прострочення поставки товару за Договором.

Таким чином, доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарги, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Атомінжиніринг" на рішення Господарського суду м.Києва від 25.04.2016р. у справі №910/2953/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2016р. у справі №910/2953/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/2953/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Г. Рудченко

Ю.Л. Власов