ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2016р. Справа№ 914/1689/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», м. Львів,

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів,

про: стягнення 371 694,7 грн

Суддя М. Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1 довіреність №ЛЗ 07/1-84746 від 07.04.16р.;

відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 2551 від 20.05.16р.

Представникам сторін розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до Квартирно-експлуатаційного відділу про стягнення 371 694,7 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач не здійснив оплати за прийнятий природний газ згідно актів приймання передачі природного газу №ЗЛВ00007239 від 31.01.2016 року, №ЗЛВ00016378 від 29.02.2016 року, внаслідок виникла заборгованість в сумі 318 971,06 грн, 36 391,21 грн - пені, 13 685,92 грн - інфляційних втрат та 2 646,51 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 22.06.2016 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 08.08.2016р.

В судове засідання 08.08.2016 р. представник позивача зявився, через канцелярію суду подав заяву про зменшення розміру позовних вимог б/н від 05.08.2016р., відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 318 971,06 грн, 13 685,92 грн - інфляційних втрат та 2 646,51 грн - 3% річних. Крім цього, представником подано клопотання про повернення з державного бюджету 545, 87 грн. зайво сплаченого судового збору (у звязку із зменшенням розміру позовних вимог).

В судове засідання 08.08.2016 р. представник відповідача зявився, проти існування основного боргу в заявленому розмірі не заперечив, зазначив що оплата не була проведена у звязку зі складним фінансовим становищем КЕВ м. Львова та недофінансування останнього з державного бюджету.

Суд розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, приймає її як таку що не суперечить законодавству, не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.

Вислухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив таке.

31.01.2016р., 29.02.2016р. позивачем було поставлено відповідачу природний газ загальною вартістю 318 971,06 грн, що підтверджується наявними актами приймання-передачі природного газу №ЗЛВ00007239 від 31.01.2016 року на суму 187 532,53 грн (з ПДВ), №ЗЛВ00016378 від 29.02.2016 року на суму 132 569,69 грн (з ПДВ), які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками та Актом звірки взаємних розрахунків підписаного сторонами за період: 01.01.2016р. 31.03.2016р. від 10.06.2016р.

Відповідач в добровільному порядку боргу не оплатив, що стало підставою для звернувся до суду з позовною заявою.

В судовому засіданні 08.08.2016р. представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог б/н від 05.08.2016р. в якій позивач просить стягнути 318 971,06 грн основного боргу, 13 685,92 грн - інфляційних втрат та 2 646,51 грн - 3% річних. Заява про зменшення позовних вимог прийнята судом.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що жодних грошових коштів за поставлений природний газ після порушення провадження у справі відповідачем не перераховувалося, розмір заборгованості, станом на день розгляду справи судом не змінився.

При прийняття рішення суд виходив з такого.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

У господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства (п. 1.6. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. №14).

Таким чином, підписання актів приймання-передачі природного газу №ЗЛВ00007239 від 31.01.2016 року на суму 187 532,53 грн (з ПДВ), №ЗЛВ00016378 від 29.02.2016 року на суму 132 569,69 грн (з ПДВ) свідчить про виникнення між сторонами договірних відносин поставки.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

В пункті 1.7. Постанови від 17.12.2013р. №14 Пленум ВГС України зазначив, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Враховуючи наведене, за поставлений газ за актами приймання-передачі №ЗЛВ00007239 від 31.01.2016 року та №ЗЛВ00016378 від 29.02.2016 року відповідач повинен був розрахуватися негайно, на наступний день після прийняття природного газу та підписання вказаних актів.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що у встановлений законом строк, відповідач у повному обсязі за товар не розрахувався, вимога про стягнення суми основного боргу в розмірі 318 971,06 грн підлягає до задоволення.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача 13 685,92 грн - інфляційних втрат та 2 646,51 грн - 3% річних. Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 13 685,92 грн - інфляційних втрат та 2646,51 грн - 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити повністю.

2.Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут (79039, м. Львів, вул. Золота, 42; ) 318 971,06 грн основного боргу, 13 685,92 грн - інфляційних втрат та 2 646,51 грн - 3% річних та 5 029,55 грн судового збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Синчук М.М.