РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2016Справа №910/10453/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор"

третя особа, яка на заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс"

Про визнання договору недійсним в частині

Суддя Отрош І.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю б/н від 24.05.2016;

від відповідача 1 : Запорожцев В.В. - представник за довіреністю № 11 від 21.07.2016;

від відповідача 2: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

06.06.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" про визнання договору недійсним в частині.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014, за яким відповідач 1 відступає відповідачу 2 свої права вимоги, зокрема, до позивача, що виникли за кредитним договором №105-г/06 від 15.12.2006, на суму 299445,72 грн., суперечить нормам чинного законодавства, оскільки укладений за наявності рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009, яким розірвано кредитний договір №105-г/06 від 15.12.2006, що свідчить про припинення зобов'язальних відносин позивача та відповідача 1 (як правонаступника), тому заміна кредитора у такому зобов'язанні після його припинення, на думку позивача, неможлива. Крім того, як зазначає позивач, з оскаржуваного договору, а саме додатку - реєстру права вимоги №1 вбачається, що відповідачу 2 передається право вимоги у розмірі 299445,72 грн., в той час, як рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009 було стягнуто суму боргу у розмірі 263091,25 грн. Також позивач наголошує, що підставою для процесуального правонаступництва у господарському процесі є виключно реорганізація підприємства чи організації, натомість таких відносин між відповідачами немає; відповідачами не було дотримано вимог норм Цивільного кодексу України щодо повідомлення позивача про укладення оскаржуваного договору про відступлення права вимоги, а отже позивач вправі не здійснювати виконання свого обов'язку до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні; умовами кредитного договору №105-г/06 від 15.12.2006 передбачено, що усі зміни до даного договору, якими, на думку позивача, є зміни, внесені спірним договором про відступлення права вимоги, повинні бути укладені у письмовій формі за згодою сторін кредитного договору; за умовами ст. 517 Цивільного кодексу України, первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, однак відповідачем 1 не було передано відповідачу 2 документи, що засвідчують права вимоги. Окрім наведеного, позивач вважає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014 є договором факторингу, вчиненим відповідачем 2 без відповідної ліцензії, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в порушення норм чинного законодавства. Також підставою недійсності договору про відступлення права вимоги є те, що останній укладено без затвердження Загальними зборами відповідача 2 договору про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014. З огляду на наведене, позивач просить суд визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 в частині передачі прав та зобов'язань за: договором про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006; договором застави №105-г/06/01 від 15.12.2006; договором застави №105-г/06/02 від 15.12.2006; договором поруки №105-г/06/03 від 15.12.2006; договором поруки №105-г/06/03 від 15.12.2006.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 порушено провадження у справі № 910/10453/16 та справу призначено до розгляду на 24.06.2016. До участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс".

23.06.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду із поясненнями щодо неможливості подання відзиву на позов - з підстав ненадходження копії позовної заяви на адресу відповідача 2. Проте, відповідач 2 заперечує проти позову з підстав пропуску позивачем позовної давності, оскільки кредит позивачем було отримано 15.12.2006.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2016 розгляд справи відкладено на 15.07.2016, у зв'язку із неявкою представників відповідача 2 та третьої особи у судове засідання та необхідністю подання сторонами доказів у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 розгляд справи відкладено на 02.08.2016, у зв'язку із неявкою представників відповідачів 1, 2 та третьої особи у судове засідання та необхідністю подання сторонами доказів у справі.

25.07.2016 відділом діловодства суду було отримано від відповідача 1 відзив на позов із викладеними запереченнями проти позову з підстав недоведення позивачем наявності порушеного права в межах заявленого ним предмету спору.

02.08.2016 відділом діловодства суду отримано від ОСОБА_4 відзив на позов. При цьому, суд зазначає, що вказана особа не є учасником судового процесу, у зв'язку з чим такий відзив долучається до справи, однак судом не розглядається.

У судове засідання 02.08.2016 з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та подав пояснення щодо наявності порушеного права, відповідно до яких зазначив, що грошові зобов'язання відповідача 1, правонаступником якого є третя особа, погашаються у справі про банкрутство позивача за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставного майна, а тому укладення спірного договору про відступлення права вимоги порушує права позивача, так як обсяг обов'язків позивача перед новим кредитором зменшився, порівняно з тим, яку суму коштів було стягнуто з позивача за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009, а з позивачем не було погоджено питання заміни кредитора у зобов'язанні шляхом укладання відповідних додаткових угод до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006.

У судове засідання 02.08.2016 також з'явився представник відповідача 1, який заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представники відповідача 2 та третьої особи у судове засідання 02.08.2016 не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, про причини неявки у судове засідання суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином за адресами відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується повідомленнями про вручення №787 (відповідач 2) та №795 (третя особа).

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності відповідача 2 та третьої особи у судовому засіданні 02.08.2016 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 02.08.2016 за відсутності представників відповідача 2 та третьої особи, та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

У судовому засіданні 02.08.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, суд

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 за позовом Акціонерного банку «Факторіал-Банк» в особі Територіального управління акціонерного банку «Факторіал-Банк» у м. Запоріжжя до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» про стягнення суми заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, а саме: розірвано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» заборгованість за зазначеним договором у розмірі 260456,69 грн., стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» витрати пов'язані зі сплатою державного мита в розмірі 2604,56 грн. та витрати пов'язані з інформаційно- технічним забезпеченням судового процесу в розмірі 30,00 грн. (копія заочного рішення подана позивачем 15.07.2016).

Так, вказаним заочним рішенням встановлено, що 15.12.2006 між АБ „Факторіал-Банк" в особі Територіального управління акціонерного банку „Факторіал-Банк" у м. Запоріжжі та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №105- г/06. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту 15.12.2006 було укладено договір поруки №105-г/06/04 з ОСОБА_4 та договір поруки №105-г/06/03 з приватним підприємством „РИТОН-ПРОМ", на підставі яких поручителі зобов'язалися солідарно в повному обсязі відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальником, за договором кредиту. На адресу відповідачів були надіслані попередження про необхідність сплатити суму заборгованості, але попередження були залишені без розгляду та відповідачами не було вжито заходів щодо погашення зазначеної заборгованості. Таким чином, відповідно до наданого договору та розрахунків, заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №105- г/06 від 15.12.2006 становить 260456,69 грн.

Судом встановлено, що постановою господарського суду Запорізької області від 28.09.2011 у справі №26/5009/5608/11 Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (позивач) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плецьку Юлію Вікторівну.

Протягом встановленого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», строку із поточними кредиторськими вимогами до банкрута у розмірі 263091,25 грн. звернулось Публічне акціонерне товариство «СЕБ Банк» (заява №02-08/679 від 26.10.2011, копія заяви долучена до позову).

Заява Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» була обґрунтована тим, що 15.12.2006 між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» (кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, зобов'язання позичальника за яким були забезпечені: договором застави №105-г/06/01 від 15.12.2006, договором застави №105-г/06/02 від 15.12.2006, договором поруки №105-г/06/03 від 15.12.2006, поручителем за яким виступило Приватне підприємство «Ритон-Пром», договором поруки №105-г/06/04 від 15.12.2006, поручителем за яким виступив ОСОБА_4. Так, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 за позовом Акціонерного банку «Факторіал-Банк» в особі Територіального управління акціонерного банку «Факторіал-Банк» у м. Запоріжжя до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» про стягнення суми боргу, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, а саме: розірвано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОМ-ПРОМ» заборгованість за зазначеним договором у розмірі 260456,69 грн., стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОМ-ПРОМ» витрати пов'язані зі сплатою державного мита в розмірі 2604,56 грн. та витрати пов'язані з інформаційно- технічним забезпеченням судового процесу в розмірі 30,00 грн. У зв'язку з реорганізацією, Акціонерний банк «Факторіал-Банк» було приєднано до Відкритого акціонерного товариства «СЕБ Банк», який став правонаступником всіх прав та обов'язків Акціонерного банку «Факторіал-Банк», в тому числі за кредитним договором та за вказаними договорами забезпечення.

Судом встановлено, що вимоги Відкритого акціонерного товариства «СЕБ Банк» були визнанні в повному обсязі у розмірі 263091,25 грн., які були включені до реєстру вимог кредиторів банкрута, що підтверджується повідомленням ліквідатора банкрута №25/11-4 від 25.11.2011 (копія повідомлення долучена до позову).

Судом встановлено, що у відповідності із положеннями ст. 1.1. Розділу 1 нової редакції Статуту Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (відповідач 1), зареєстрованої 30 грудня 2013 року, ПАТ «Фідобанк» є юридичною особою, створеною внаслідок зміни найменування ПАТ «СЕБ Банк» та є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ «СЕБ Банк», ВАТ «СЕБ Банк», АБ АЖІО», АБ «Факторіал-Банк», АБ «Приват-Ексел», АКБ «Престиж», ВАТ «Ерсте Банк», ПАТ «Ерсте Банк» та Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк». Вказані обставини встановлено ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2015 у справі №2-764/09 (провадження №6/331/210/15) при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Глобал Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження.

Судом встановлено, що 30.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (первісний кредитор, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» (новий кредитор, відповідач 2) було укладено договір про відступлення права вимоги № 3, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 (відповідно до додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1).

Так, згідно з п. 2.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 з урахуванням додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника - позивача за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 у розмірі 299445,72 грн., а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнюють ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається згідно з цим договором, складає 190562450,22 грн., в тому числі, комісія 12090561,81 грн. (п. 2.6. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014).

Загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається за цим договором, складає 190562450,22 грн. згідно з реєстром прав вимоги, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді (на електронному носії (електронному накопичувачі даних, комакт-диску - у форматі xls) за формою, що наведена у додатку №1 до цього договору. Реєстр прав вимоги на паперовому носії з основною інформацією за кредитними договорами та/або іншими договорами банківських послуг підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін і є невід'ємною частиною цього договору (п. 2.7. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014).

За змістом п.п. 3.1.1., 3.1.3. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором на дату укладення цього договору. Право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладення акту приймання-передачі права вимоги, але в будь-якому разі не раніше моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор набуває права кредитора по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами та/або іншими договорами про надання банківських послуг та їх зобов'язань за договорами забезпечення, а також по відношенню до поручителів, майнових поручителів стосовно їх зобов'язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Як передбачено п. 4.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, ціна договору складає 143684907,58 грн.

Новий кредитор зобов'язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору, на рахунок первісного кредитора №0001 протягом 5 робочих днів з дня укладення сторонами цього договору (п. 4.2. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014).

Згідно з п. 10.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Дослідивши зміст укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором факторингу.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

При цьому, згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст.1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таке ж положення передбачено ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»

За змістом п. 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231», до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення;

отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, необхідними ознаками для кваліфікації правовідносин як факторингу є, в тому числі, здійснення фінансування клієнта та отримання фактором плати за користування клієнтом грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги.

В свою чергу, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-238гс16, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Так, як встановлено судом, за змістом п.п. 2.7., 4.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається за цим договором, складає 190562450,22 грн., а ціна договору складає 143684907,58 грн., тобто різниця між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, і є платою за договором факторингу в розумінні ст. 1077 Цивільного кодексу України.

Також судом встановлено, що відповідачем 1 та відповідачем 2 складено акт приймання-передачі прав вимоги за договором про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, копія якого долучена до позову.

Судом встановлено, що в подальшому між відповідачем 2 та третьою особою (ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс») було укладено договір про відступлення права вимоги № 9, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями позивача, а також всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Вказані обставини встановлено ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2015 у справі №2-764/09 (провадження №6/331/210/15) при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Глобал Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження.

Так, суд зазначає, що ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 12.10.2015 у справі №26/5009/5608/11 про визнання банкрутом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 замінено кредитора ПАТ «Фідобанк» на правонаступника ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» у справі про банкрутство (копія ухвали долучена до позову).

В той же час, вказаний договір про відступлення права вимоги №9, укладений між відповідачем 2 та третьою особою, в межах даної судової справи не оспорюється позивачем, натомість останній оспорює дійсність укладеного між відповідачами 1 та 2 договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, що передував укладенню між відповідачем 2 та третьою особою договору про відступлення права вимоги № 9.

Так, в обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014, за яким відповідач 1 відступає відповідачу 2 свої права вимоги, зокрема, до позивача, що виникли за кредитним договором №105-г/06 від 15.12.2006, на суму 299445,72 грн., суперечить нормам чинного законодавства, оскільки укладений за наявності рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009, яким розірвано кредитний договір №105-г/06 від 15.12.2006, що свідчить про припинення зобов'язальних відносин позивача та відповідача 1 (як правонаступника), тому заміна кредитора у такому зобов'язанні після його припинення, на думку позивача, неможлива. Крім того, як зазначає позивач, з оскаржуваного договору, а саме додатку - реєстру права вимоги №1 вбачається, що відповідачу 2 передається право вимоги у розмірі 299445,72 грн., в той час, як рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009 було стягнуто суму боргу у розмірі 263091,25 грн. Також позивач наголошує, що підставою для процесуального правонаступництва у господарському процесі є виключно реорганізація підприємства чи організації, натомість таких відносин між відповідачами немає; відповідачами не було дотримано вимог норм Цивільного кодексу України щодо повідомлення позивача про укладення оскаржуваного договору про відступлення права вимоги, а отже позивач вправі не здійснювати виконання свого обов'язку до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні; умовами кредитного договору №105-г/06 від 15.12.2006 передбачено, що усі зміни до даного договору, якими, на думку позивача, є зміни, внесені спірним договором про відступлення права вимоги, повинні бути укладені у письмовій формі за згодою сторін кредитного договору; за умовами ст. 517 Цивільного кодексу України, первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, однак відповідачем 1 не було передано відповідачу 2 документи, що засвідчують права вимоги. Окрім наведеного, позивач вважає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014 є договором факторингу, вчиненим відповідачем 2 без відповідної ліцензії, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в порушення норм чинного законодавства. Також підставою недійсності договору про відступлення права вимоги є те, що останній укладено без затвердження Загальними зборами відповідача 2 договору про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014. З огляду на наведене, позивач просить суд визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 в частині передачі прав та зобов'язань за: договором про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006; договором застави №105-г/06/01 від 15.12.2006; договором застави №105-г/06/02 від 15.12.2006; договором поруки №105-г/06/03 від 15.12.2006; договором поруки №105-г/06/03 від 15.12.2006.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 30.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (первісний кредитор, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» (новий кредитор, відповідач 2) було укладено договір про відступлення права вимоги № 3, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 (відповідно до додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1).

Як встановлено судом, згідно з п. 2.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 з урахуванням додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника (позивача) за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 у розмірі 299445,72 грн., а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнюють ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, сторонами погоджені істотні умови такого договору, що свідчить про те, що останній є вчиненим з моменту його підписання сторонами (30.07.2014).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, позивач, зокрема, вважає, що зобов'язальні правовідносин позивача та відповідача 1 за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006, за наявності рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009, яким розірвано кредитний договір №105-г/06 від 15.12.2006, припинені, що свідчить про неправомірність укладення договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 між відповідачами.

Як встановлено судом, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 за позовом Акціонерного банку «Факторіал-Банк» в особі Територіального управління акціонерного банку «Факторіал-Банк» у м. Запоріжжя до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» про стягнення суми заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, а саме: розірвано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» заборгованість за зазначеним договором у розмірі 260456,69 грн., стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» витрати пов'язані зі сплатою державного мита в розмірі 2604,56 грн. та витрати пов'язані з інформаційно- технічним забезпеченням судового процесу в розмірі 30,00 грн. (копія заочного рішення подана позивачем 15.07.2016).

За змістом ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Так, суд зазначає, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 розірвано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, що в силу ст. 653 Цивільного кодексу України свідчить про припинення зобов'язань його сторін з моменту набрання таким рішенням суду законної сили, а також стягнуто з солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОМ-ПРОМ» заборгованість за зазначеним договором у розмірі 260456,69 грн., а також судові витрати.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, суд зазначає, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 встановлено наявність зобов'язання ФОП ОСОБА_1 (позивач) зі сплати заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, яке не було припинене в порядку, встановленому нормами Цивільного кодексу України (ст.ст. 598-609 Цивільного кодексу України), як-от за наслідками виконання, проведеного належним чином, тощо.

За таких обставин, розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006 унеможливлює виникнення на його підставі нових зобов'язань сторін у майбутньому (з моменту розірвання договору), натомість ті зобов'язання, що виникли до моменту розірвання договору, в силу ст. 526 Цивільного кодексу України, мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на вищенаведене, за відсутності доказів наявності підстав припинення зобов'язання, що виникло на підставі договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 до моменту його розірвання (ст.ст. 598-609 Цивільного кодексу України), як-от за наслідками виконання, проведеного належним чином/тощо на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, у суду відсутні підстави вважати, що таке зобов'язання було припиненим на момент здійснення відступлення права вимоги за ним.

Крім того, як зазначає позивач, з оскаржуваного договору, а саме додатку - реєстру права вимоги №1 вбачається, що відповідачу 2 передається право вимоги у розмірі 299445,72 грн., в той час, як рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №2-764/09 від 17.07.2009 з позивача було стягнуто суму боргу у розмірі 263091,25 грн.

Так, як встановлено судом, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 за позовом Акціонерного банку «Факторіал-Банк» в особі Територіального управління акціонерного банку «Факторіал-Банк» у м. Запоріжжя до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» про стягнення суми заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, в тому числі, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 та Приватного підприємства «РИТОН-ПРОМ» заборгованість за зазначеним договором у розмірі 260456,69 грн.; витрати пов'язані зі сплатою державного мита в розмірі 2604,56 грн. та витрати пов'язані з інформаційно- технічним забезпеченням судового процесу в розмірі 30,00 грн.

Водночас, як встановлено судом, згідно з п. 2.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 з урахуванням додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника (позивача) за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 у розмірі 299445,72 грн., а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнюють ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Як пояснював відповідач 1, ціна переданого права вимоги була вказана із врахуванням відповідних нарахувань у зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006. Так, суд зазначає, що невиконання зобов'язання є підставою для відповідальності боржника (зокрема, стягнення штрафних санкцій) відповідно до положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006 (розділ 4). Окрім того, в силу ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, згідно зі статтею 519 Цивільного кодексу України, первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

З огляду на вищенаведене, хоча умовами договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 з урахуванням додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1 новий кредитор (відповідач 2) одержує замість первісного кредитора (відповідача 1) право вимагати від боржника (позивача) оплати заборгованості за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 у розмірі 299445,72 грн., в той час, як заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 стягнуто з позивача (боржника) 260456,69 грн. заборгованості та судових витрат у розмірі 2604,56 грн. та 30,00 грн., відповідач 1 в силу ст. 519 Цивільного кодексу України самостійно відповідає перед новим кредитором за дійсність переданої йому вимоги.

Тобто, у випадку передачі новому кредитору частково (на частину суми) недійсної вимоги, це не є підставою для визнання договору недійсним, а лише є підставою для відповідальності первісного кредитора перед новим кредитором за передачу частково недійсної вимоги. Вказаний висновок узгоджується із загальними засадами цивільного (господарського) законодавства та підставами господарсько-правової відповідальності у випадку неналежного виконання взятого на себе зобов'язання за будь-яким договором, зокрема, за договором купівлі-продажу (при цьому, договір уступки права вимоги є по суті договором купівлі-продажу майнового права), що передбачає обов'язок продавця передати певний товар покупцю, який у випадку невиконання такого обов'язку повинен буде нести відповідальність у формах, визначених законом та договором, однак факт виконання чи невиконання такого договірного зобов'язання (фактичної передачі майна, майнового права) в жодному разі не може мати наслідком недійсність самого договору на момент його укладення.

Враховуючи викладене, суд у межах даного провадження не здійснює перегляд обставин щодо фактично уступлених сум (дійсних) та відповідності їх сумі реальної заборгованості, що, по суті, встановлено в ухвалі Донецького апеляційного господарського суду від 12.10.2015 у справі №26/5009/5608/11.

З огляду на наведене, дані доводи позивача щодо недійсності договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 судом не приймаються.

Також, позивач серед підстав позову наголошує на тому, що підставою для процесуального правонаступництва у господарському процесі є виключно реорганізація підприємства чи організації, натомість таких відносин між відповідачами немає.

Так, суд зазначає, що зазначені доводи щодо процесуального правонаступництва стосуються безпосередньо інституту процесуального права (ст. 25 Господарського процесуального кодексу України), а тому не можуть стосуватись розглядуваних судом питань недійсності правочину в межах дотримання сторонами норм матеріального права при його укладенні, водночас суд зазначає наступне.

Так, підставою процесуального правонаступництва є, в тому числі, заміна сторони у матеріально-правових правовідносинах, зокрема, у вигляді відступлення права вимоги.

Як встановлено судом, постановою господарського суду Запорізької області від 28.09.2011 у справі №26/5009/5608/11 Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (позивач) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плецьку Юлію Вікторівну.

Як встановлено судом, протягом встановленого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», строку із поточними кредиторськими вимогами до банкрута у розмірі 263091,25 грн. звернулось Публічне акціонерне товариство «СЕБ Банк», як правонаступник всіх прав та обов'язків Акціонерного банку «Факторіал-Банк» (заява №02-08/679 від 26.10.2011, копія заяви долучена до позову).

Як встановлено судом, вимоги Відкритого акціонерного товариства «СЕБ Банк» були визнанні в повному обсязі у розмірі 263091,25 грн., які були включені до реєстру вимог кредиторів банкрута, що підтверджується повідомленням ліквідатора банкрута №25/11-4 від 25.11.2011 (копія повідомлення долучена до позову).

Як встановлено судом, у відповідності із положеннями ст. 1.1. Розділу 1 нової редакції Статуту Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (відповідач 1), зареєстрованої 30 грудня 2013 року, ПАТ «Фідобанк» є юридичною особою, створеною внаслідок зміни найменування ПАТ «СЕБ Банк» та є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ «СЕБ Банк», ВАТ «СЕБ Банк», АБ АЖІО», АБ «Факторіал-Банк», АБ «Приват-Ексел», АКБ «Престиж», ВАТ «Ерсте Банк», ПАТ «Ерсте Банк» та Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк». Вказані обставини встановлено ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2015 у справі №2-764/09 (провадження №6/331/210/15) при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Глобал Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження.

Як встановлено судом, 30.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (первісний кредитор, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» (новий кредитор, відповідач 2) було укладено оспорюваний позивачем договір про відступлення права вимоги № 3, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 (відповідно до додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1).

Як встановлено судом, в подальшому між відповідачем 2 та третьою особою (ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс») було укладено договір про відступлення права вимоги № 9, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями позивача, а також всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Вказані обставини встановлено ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2015 у справі №2-764/09 (провадження №6/331/210/15) при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Глобал Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження.

Як встановлено судом, ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 12.10.2015 у справі №26/5009/5608/11 про визнання банкрутом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі ст. 25 Господарського процесуального кодексу України замінено кредитора ПАТ «Фідобанк» на правонаступника ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» у справі про банкрутство (копія ухвали долучена до позову).

Таким чином, суд зазначає, що Донецьким апеляційним господарським судом в ухвалі від 12.10.2015 у справі №26/5009/5608/11 вирішено питання щодо правонаступництва Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», з урахуванням, відповідно, укладених договору про відступлення права вимоги №3 (між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Вендор») та договору про відступлення права вимоги №9 (між ТОВ «ФК «Вендор» та ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс»).

Суд зазначає, що пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, з огляду на наявність ухвали суду у справі №26/5009/5608/11 щодо встановлення обставин заміни кредитора у зобов'язанні та здійснення у зв'язку з цим процесуального правонаступництва, дані обставини не можуть ставитись під сумнів та бути спростовані у порядку, не передбаченому процесуальним законом, тобто поза межами перегляду даного рішення в касаційному порядку або за нововиявленими обставинами.

Також однією з підстав позову є ті обставини, що умовами кредитного договору №105-г/06 від 15.12.2006 передбачено, що усі зміни до даного договору, якими, на думку позивача, є зміни, внесені спірним договором, повинні бути укладені у письмовій формі за згодою сторін кредитного договору.

Суд зазначає, що за змістом п. 7.1. договору про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006, копія якого долучена до позову, усі додатки, зміни та доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими на те представниками сторін з обов'язковим посиланням на цей договір.

В той же час, за змістом ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За таких обставин, оскільки умови договору про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006 не містять обмежень щодо обов'язкової наявності згоди боржника (позивача) на заміну кредитора на підставі ст. 512 Цивільного кодексу України, така заміна за загальним правилом, встановленим ст. 516 Цивільного кодексу України, здійснюється без згоди боржника.

При цьому, суд відзначає, що заміна кредитора у зобов'язанні не є зміною умов основного договору в розумінні цивільного законодавства, оскільки власне саме зобов'язання, що є його предметом, залишається незмінним, натомість замінюється сторона у зобов'язанні, яка з моменту переходу до неї прав кредитора у такому зобов'язанні (новий кредитор) повинна повідомити боржника про вибуття первісного кредитора з даних правовідносин, та у протилежному випадку самостійно несе ризик настання несприятливих для неї наслідків неповідомлення боржника.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні оспорюваного договору про відступлення права вимоги його сторони були зобов'язані укласти за згодою позивача такий договір, яким одночасно внести зміни до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006, у зв'язку з чим дані доводи судом не приймаються як обґрунтовані.

Окрім наведених вище підстав, позивач на підтвердження недійсності договору про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014 також зазначає, що відповідачами не було дотримано вимог норм Цивільного кодексу України щодо повідомлення позивача про укладення оскаржуваного договору про відступлення права вимоги, а отже позивач вправі не здійснювати виконання свого обов'язку до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні; за умовами ст. 517 Цивільного кодексу України; первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, однак відповідачем 1 не було передано відповідачу 2 документи, що засвідчують права вимоги.

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Суд відзначає, що наведені позивачем обставини, які, на його думку, свідчать про недійсність договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, стосуються питання виконання умов такого договору, водночас, дослідження цих питань фактичного виконання умов договору не входить до предмету доказування у даній справі, оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, обставини недійсності правочину перевіряються судом саме на момент їх укладення, водночас питання виконання/невиконання сторонами погоджених умов договорів не пов'язано з недійсністю таких договорів, у зв'язку з чим наведені доводи позивача судом також не приймаються.

Більше того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, у частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Окрім наведеного, позивач вважає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014 є договором факторингу, вчиненим відповідачем 2 без відповідної ліцензії, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в порушення норм чинного законодавства.

Як встановлено судом, укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, за своєю правовою природою є договором факторингу.

За змістом ст. 1079 Цивільного кодексу України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються послуги факторингу.

За змістом ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, чинній на дату укладення оспорюваного договору, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції, зокрема, здійснює реєстрацію та веде Державний реєстр фінансових установ, а у визначених ним випадках - реєстри осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги; видає фінансовим установам відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг відповідні дозволи, а також ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг та затверджує умови провадження діяльності з надання фінансових послуг, здійснення яких потребує відповідної ліцензії чи дозволу, та порядок контролю за їх додержанням.

За змістом розділу ХІ Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 № 41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 №4368) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2003 р. за № 797/8118, після отримання Свідоцтва та додатка до нього фінансова компанія має право надавати виключно ті фінансові послуги, які зазначені в додатку до Свідоцтва та надання яких не потребує отримання відповідного дозволу/ліцензії.

Як вбачається з поданих відповідачем-2 23.06.2016 документів, відповідно до свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № ФК 457 від 21.01.2014, на підставі розпорядження комісії №134 від 21.01.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» зареєстровано як фінансову установу. Відповідно до додатка до свідоцтва №457 серія ФК, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» має право здійснювати без отримання ліцензій/дозволів фінансові послуги факторингу.

З огляду на вищенаведене, доводи позивача щодо відсутності у відповідача 2 прав на укладення спірного договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, який за своєю правовою природою є договором факторингу, спростовуються наведеними обставинами.

Також у якості підстави недійсності договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 позивач зазначає ту обставину, що даний договір укладено без затвердження Загальними зборами відповідача 2.

Як зазначено у п. 3.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, відповідачем 2 не заперечувався факт укладення договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 його уповноваженим представником, та вказані обставини у будь-якому разі не можуть порушувати права позивача.

За таких обставин, дані доводи позивача щодо недійсності договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 судом не приймаються як обґрунтовані.

Окрім того, суд зазначає, що частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Так, як зазначено вище, частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року № 11, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Суд зазначає, що позивач не є стороною договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, дійсність якого ним оспорюється, а також позивачем не доведено наявності у нього будь-яких майнових прав на предмет вказаного договору, у зв'язку з чим позивачем не доведено обставин порушення його прав через існування правовідносин відповідача 1 та 2, що виникли на підставі договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014.

Оскільки з положень ст. 1 Господарського процесуального кодексу України випливає, що підставою для звернення до суду є наявність в особи, що звертається, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, а звернення до суду здійснюється з метою їх захисту, за відсутності доказів на підтвердження порушення прав позивача чи наявності у нього охоронюваного законом інтересу відносно обставин, якими обґрунтований позов, відсутні і підстави для задоволення такого позову. Окрім того, суд наголошує, що викладені в позові обставини щодо недійсності договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2, не підтверджуються наявними у справі доказами та є необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" про визнання договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор", недійсним в частині, не підлягають задоволенню.

При цьому, у поданих 23.06.2016 документах відповідач 2 вказує на сплив позовної давності у даній справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 256 та 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за приписами ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Разом з тим, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову (в тому числі, відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу) у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор", недійсним в частині, відсутні і підстави для застосування позовної давності у даній справі.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що постановою господарського суду Запорізької області від 28.09.2011 у справі №26/5009/5608/11 Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (позивач) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плецьку Юлію Вікторівну.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22.12.2011, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до приписів п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

При цьому, положеннями ст. 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Так, суд зазначає, що справа про банкрутство Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перебуває в провадженні Господарського суду Запорізької області (справа №26/5009/5608/11), однак спір у даній справі (№910/10453/16) підсудний Господарському суду міста Києва (ст. 15 Господарського процесуального кодексу України) з тих підстав, що норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ст. 16 Господарського процесуального кодексу України встановлюють виключну підсудність справ у спорах про визнання правочинів недійсними, укладених самим боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, а тому, враховуючи, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, підсудність даного спору визначається за правилом ст. 15 Господарського процесуального кодексу України (територіальна підсудність справ господарському суду).

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 08.08.2016

Суддя І.М. Отрош