КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2016 р. Справа№ 910/13112/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Федорчук В.В. - за дов.

від відповідача: Харабара Т.І. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016

у справі №910/13112/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут»

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

про стягнення 77 102, 91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Агентство професійної безпеки «Беркут» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства промислової політики України про стягнення 77 102,91 грн., а саме: 48 088,67 грн. - основного боргу, 26 957,90 грн. - збитків від інфляції, 2 046,34 грн. - 3% річних.

Спір у справі виник у зв'язку з неоплатою відповідачем наданих позивачем у жовтні, листопаді, грудні 2013 року послуг з охорони за Договором про закупівлю послуг охорони №40 від 07.10.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2015 здійснено заміну неналежного відповідача - Міністерства промислової політики України, на належного відповідача - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі, відповідач).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 (суддя Ващенко Т.М.) позов задоволено частково, присуджено до стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут» 48 088,67 грн. основного боргу, 22785,14 грн. збитків від інфляції, 909,07 грн. 3 % річних та 1 700,94 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 (судді: Буравльов С.І. - головуючий, Андрієнко В.В., Шапран В.В.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди дійшли висновку, що відповідач, як правонаступник замовника послуг, не заперечив надання позивачем послуг за договором та їх вартість, відтак, прийняв замовлені послуги, однак, в порушення умов договору та статей 629, 903 Цивільного кодексу України вартість послуг не сплатив; сума основного боргу підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі, а річні та інфляційні підлягають стягненню з урахуванням виправлення судом арифметичних помилок у розрахунках позивача.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.02.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 у справі №910/13112/15 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції у вказаній постанові зазначив, що висновки господарських судів про доведеність надання позивачем послуг з охорони, які підлягають оплаті відповідно до умов укладеного договору, є передчасними. Так, посилаючись на книгу прийому-передачі чергування на об'єкті «Сурікова 3» Мінпром з 07.10.2013, як на доказ надання послуг Державному агентству України з управління державними корпоративними правами та майном, суд не перевірив відповідності її змісту умовам укладеного договору щодо порядку забезпечення послуг охорони (пункт 1.2. Договору); за наявності заперечень відповідача щодо факту надання належних послуг з охорони з огляду на односторонній характер складання документів, наданих позивачем, суд не дослідив, чи виконувалися умови договору в частині оформлення замовником та виконавцем двосторонніх документів (пункти 6.1.12, 6.3.11), а також наявність асигнування для відповідного утримання об'єкта. Також, у судових рішеннях відсутній визначений період, в який мало місце прострочення оплати, а висновки судів в цій частині є внутрішньо суперечливими, оскільки одночасно ґрунтуються і на умовах договору про порядок здійснення оплати і на підставі одержання претензії, що не збігаються в часі; при цьому визначення періоду прострочення є суттєвим для з'ясування вірності наданого розрахунку річних та інфляції у разі висновку судів про існування основного зобов'язання.

Виходячи з наведеного вище, при вирішенні спору щодо оплати за договором надання послуг під час нового розгляду справи судам необхідно визначити, в чому саме полягало надання послуги згідно з умовами договору, на підставі належних та допустимих доказів з'ясувати обставини та порядок виконання договору, настання підстав та строку здійснення оплати.

Згідно частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі №910/13112/15 (суддя Пригунова А.Б.), прийнятим за результатами нового розгляду, у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами виникнення у Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном обов'язку щодо оплати послуг за Договором №40 від 07.10.2013 та, відповідно, перехід такого обов'язку до Міністерства промислової політики України в порядку правонаступництва, враховуючи також, що у матеріалах справи відсутні докази передачі Міністерству економічного розвитку і торгівлі України дебіторської заборгованості перед Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут» за договором №40 від 07.10.2013, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за вказаним договором у розмірі 48 088, 67 грн. та, відповідно, стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство «Агентство професійної безпеки «Беркут» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі №910/13112/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що у матеріалах справи наявні докази на підтвердження факту надання позивачем відповідачу, який є належним правонаступником всіх прав та обов'язків замовника, послуг по Договору про закупівлю послуг охорони №40 від 07.10.2013.

Позивач також наголошує на тому, що позивач протягом дії Договору, а також в період часу до звернення з позовною заявою до суду, не отримував жодного письмового повідомлення від Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, а також, в подальшому, від Міністерства промислової політики України щодо їх реорганізації. Остаточну реорганізацію Міністерства промислової політики України шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України було здійснено 02.07.2015, тобто після звернення позивачем з позовною заявою до суду про стягнення заборгованості за Договором. Тобто, висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні стосовно відсутності документально підтверджених відомостей щодо заявлення позивачем кредиторських вимог за спірним Договором до комісії з реорганізації Міністерства промислової політики України та, відповідно, розгляду таких вимог, на думку позивача, не відповідає дійсності, так як реорганізація відбулась під час розгляду позову в суді.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.07.2016.

14.07.2016 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі без змін.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач наголосив на тому, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що послуги, передбачені спірним Договором, були надані взагалі, у повному обсязі та на умовах, передбачених Договором, а також, що Державному агентству України з управління державними корпоративними правами та майном був виставлений рахунок на оплату таких послуг.

У судовому засіданні, призначеному на 14.07.2016, судом було оголошено перерву до 04.08.2016.

Представник позивача у судових засіданнях підтримував доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 07.10.2013 Дочірнє підприємство «Агентство професійної безпеки «Беркут» (виконавець) та Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном (замовник) уклали Договір про закупівлю послуг охорони №40 (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язався надати замовнику послуги охорони, а саме охорони інспекторами служби безпеки (ІСБ) адміністративної будівлі та прилеглої території за адресою: м. Київ, вул. Сурікова, 3 (об'єкт), а замовник зобов'язався прийняти та оплатити надані послуги в строк та на умовах, що передбачені договором. Згідно з пунктом 1.2 договору Центральний вхід об'єкту забезпечується одним цілодобовим ІСБ та одним ІСБ з 08:00 до 19:00 в робочі дні, з 08:00 до 15:00 в суботу.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2013, а в частині розрахунків - до повного їх виконання (пункт 10.1. Договору).

За пунктом 3.1. Договору ціна договору становить 48 088,67 грн без ПДВ.

Фактичне надання виконавцем послуг зазначається сторонами у двосторонньому акті надання-прийняття послуг охорони за попередній місяць, який подається виконавцем до третього числа наступного місяця (пункт 4.3. Договору).

Відповідно до пункту 4.1. Договору розрахунки здійснюються щомісячно в безготівковій формі шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом десяти календарних днів з моменту підписання сторонами актів надання-приймання послуг.

За пунктом 4.4. Договору розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі частини 1 статті 49 Бюджетного кодексу України; у разі затримки бюджетного фінансування, розрахунки за надані послуги здійснюються протягом шести банківських днів з дати отримання замовником коштів на свій розрахунковий рахунок; штрафні санкції у такому випадку не застосовуються.

Пунктами 6.1.1. та 6.1.2. Договору передбачено, що замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати отримані послуги та приймати надані послуги згідно з актом про надання послуг.

Згідно з пунктом 6.2.4. Договору замовник має право повернути рахунок Виконавцю без здійснення оплати у разі неналежного оформлення акту надання-приймання послуг (відсутність печатки, підписів, тощо).

Пунктом 11.5. Договору встановлено, що усі повідомлення, направлені сторонами одна одній у зв'язку з цим договором, повинні бути здійснені у письмовій формі і мають вважатися поданими належним чином, якщо вони направлені листом з повідомленням про одержання його адресатом, телеграфом, факсограмою або доставлені і вручені особисто за вказаними юридичними адресами сторін.

Відповідно пункту 11.4. Договору реорганізація сторін не є підставою для припинення діючого договору.

Судова колегія відзначає, що за пунктом 1 Положення про Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 451/2011, Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном є центральним органом виконавчої влади, відтак, будівля, в якій розміщено такий орган, належала до Переліку об'єктів, які підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 №615, в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті на їх утримання (абзац перший Переліку у відповідній редакції).

Указом Президента України від 24.12.2012 №726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство промислової політики України, реорганізувавши Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном; згідно з Указом Президента України від 19.07.2013 №389/2013 «Про Міністерство промислової політики України» Міністерство промислової політики України є правонаступником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 №94 Міністерство промислової політики України реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до Міністерства промислової політики України та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з вимогою від 28.08.2014 №56 про оплату наданих послуг охорони за договором №40 від 07.10.2013 (том 1, а.с. 20), у якості додатків до якої були додані акт №39 від 31.10.2013, акт №40 від 30.11.2013 та акт №41 від 31.12.2013 про надання-приймання послуг за укладеним договором за період жовтень, листопад, грудень 2013 року з підписом і печаткою виконавця.

Листом від 03.10.2014 №10/4-3-1631 (том 1, а.с. 21) Міністерство промислової політики України повернуло акти без підпису в зв'язку з тим, що Міністерство не є замовником послуг, зміни сторони за договором не відбувалося.

З огляду на зазначене, оскільки відповідачем не було сплачено грошові кошти за Договором №40 від 07.10.2013 за надані послуги з охорони у жовтні-грудні 2013 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Договір про надання послуг характеризується особливим об'єктом, який, по-перше, має нематеріальний характер, по-друге, нероздільно пов'язаний з особистістю послугонадавача. Тобто, у зобов'язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має матеріального змісту, як це має місце при виконанні роботи, а полягає у самому процесі надання послуги. З урахуванням наведених особливостей слід зазначати, що стаття 177 Цивільного кодексу України серед переліку об'єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об'єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем. Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача, синхронність надання й одержання послуги.

При цьому виникнення обов'язку здійснити оплату за договором законодавець пов'язує саме з її фактичним наданням у строки та в порядку, що встановлені договором; строк (термін) виконання обов'язку здійснити оплату також визначається у відповідності з умовами договору.

Виходячи з наведеного вище, при вирішенні спору щодо оплати за договором надання послуг суду необхідно визначити, в чому саме полягало надання послуги згідно з умовами договору, на підставі належних та допустимих доказів з'ясувати обставини та порядок виконання договору, настання підстав та строку здійснення оплати.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом пунктів 4.1., 4.3. Договору оплата за надані послуги здійснюється протягом десяти календарних днів з моменту підписання акту надання-приймання, який має подаватись позивачу до третього числа наступного місяця та підтверджує фактичне надання виконавцем послуг.

У матеріалах справи містяться акти надання-приймання послуг від 31.10.2013, від 30.11.2013 та від 31.12.2013, підписані Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут».

Водночас, доказів вручення або направлення вищевказаних актів Державному агентству України з управління державними корпоративними правами та майном, яке є замовником послуг за Договором, матеріали справи не містять, а відтак - позивачем не доведено належними та допустимим доказами виникнення у Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, як сторони Договору, обов'язку щодо оплати послуг з охорони за Договором № 40 від 07.10.2013.

Стосовно наданої позивачем до матеріалів справи книги прийому-передачі чергування на об'єкті - «Сурікова, 3», суд відзначає, що вказана книга фактично є виключно внутрішнім документом Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут» та не підтверджує факту вчинення господарської операції відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Слід відзначити, що умовами Договору № 40 від 07.10.2013 встановлено, що про прийняття об'єкту під охорону, а також відомості щодо контролю системи охоронно-пожежної сигналізації, результати огляду приміщень, які опечатуються та якість печатки заносяться до книги «Прийому-здачі приміщень під охорону», яка підписується представником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, в той час як ведення книг, журналів тощо обліку чергування інспекторів служби безпеки в адміністративній будівлі та на прилеглій території за адресою: м. Київ, вул. Сурікова, 3, не передбачено.

Між тим, передбаченої Договором книги «Прийому-здачі приміщень під охорону» за підписом представника Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном позивачем суду не надано.

При цьому, суд звертає увагу, що вказана книга прийому-передачі чергування на об'єкті - «Сурікова, 3» містить виключно підписи працівників Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут» та свідчить про ознайомлення відповідного працівника з інструкціями та правилами здійснення охорони певного об'єкту, одержання/здачу ним зброї та іншого обладнання, однак не підтверджує факту прийняття Державним агентством України з управління державними корпоративними правами та майном послуг за договором № 40 від 07.10.2013.

Також, у процесі розгляду спору, судом встановлено, що між позивачем та Державним агентством України з управління державними корпоративними правами та майном було укладено договір про закупівлю послуг охорони №17 від 01.04.2013, відповідно до якого об'єктом надання послуг є адміністративна будівля та прилегла територія по вул. Сурікова, 3 у місті Києві.

Водночас, надана позивачем книга прийому-передачі чергування на об'єкті - «Сурікова, 3» не містить посилання на певний договір, на підставі якого фактично здійснюється охорона приміщень, а відтак - у будь-якому випадку не може бути доказом надання позивачем послуг саме за Договором № 40 від 07.10.2013.

Стосовно правонаступництва Міністерством економічного розвитку і торгівлі України прав та обов'язків Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, суд відзначає наступне.

За змістом частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Як зазначалось вище, Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном реорганізовано у Міністерство промислової політики України та визначено, що останнє є правонаступником підприємства, що реорганізується.

В той же час, приймаючи до уваги недоведеність виникнення у Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном зобов'язань перед Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут» щодо оплати послуг за Договором №40 від 07.10.2013, у суду відсутні підстави вважати Міністерство промислової політики України зобов'язаної стороною по відношенню до позивача за вказаним Договором.

Міністерство промислової політики, в свою чергу, реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі, однак постановою Кабінету Міністрів України №94 від 23.03.2014 не встановлено правонаступництва реорганізованої установи.

Згідно зі статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

За приписами статті 107 Цивільного кодексу України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов'язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов'язання, або забезпечення виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов'язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

В матеріалах справи міститься проміжний передавальний акт балансових рахунків, майна, дебіторської та кредиторської заборгованості Міністерства промислової політики України від 29.12.2014 та додаток №19, в якому наведено перелік дебіторської та кредиторської заборгованості, що передається Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, серед якого відсутні зобов'язання перед Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут» щодо оплати послуг за договором № 40 від 07.10.2013 р.

Документально підтверджених відомостей щодо заявлення Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут» кредиторських вимог за Договором № 40 від 07.10.2013 до комісії з реорганізації Міністерства промислової політики України та, відповідно, розгляду таких вимог, матеріали справи не місять.

Крім того, скасовуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 у справі №910/13112/15, Вищий господарський суд України вказав, що судами не досліджувалось наявність асигнувань для відповідного утримання об'єкта.

Відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу. Казначейство України здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі: наявності відповідного бюджетного зобов'язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету; наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Суд враховує, що в Договорі №40 від 07.10.2013 сторонами погоджено здійснення розрахунків на підставі частини 1 статті 49 Бюджетного кодексу України, однак доказів виникнення відповідного бюджетного зобов'язання щодо оплати послуг, наданих Державному агентству України з управління державними корпоративними правами та майном за вказаним договором та відповідних бюджетних асигнувань в порядку статті 49 Бюджетного кодексу України матеріали справи не містять.

Тож, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами виникнення у Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном обов'язку щодо оплати послуг за договором №40 від 07.10.2013 та, відповідно, перехід такого обов'язку до Міністерства промислової політики України в порядку правонаступництва, враховуючи також, що у матеріалах справи відсутні докази передачі Міністерству економічного розвитку і торгівлі України дебіторської заборгованості перед Дочірнім підприємством «Агентство професійної безпеки «Беркут» за договором № 40 від 07.10.2013, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог про стягнення основної заборгованості за вказаним Договором у розмірі 48 088,67 грн.

Посилання позивача на лист Міністерства промислової політики України від 03.10.2014 №10/4-3-1631 (том 1, а.с. 21) як на доказ надання позивачем послуг з охорони за Договором є необгрунтованими, оскільки в даному листі Міністерство промислової політики України лише повідомило ДП «Беркут», що не є стороною спірного Договору, у зв'язку з чим акти надання-приймання послуг повертаються без підпису. Крім того, в даному листі жодним чином не вказано на те, що Міністерство промислової політики України не заперечує факту надання замовнику послуг з охорони за Договором.

Стосовно вимог позивача про стягнення збитків від інфляції у сумі 26 957,90 грн. та 2 046,34 грн. - 3 % річних, суд відзначає, що за правилами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, статтею 625 Цивільного кодексу України чітко визначено, що боржник зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити індекс інфляції і 3% річних виключно у разі наявності у боржника прострочення виконання грошового зобов'язання, в той час як у даному випадку суд дійшов висновку про недоведеність виникнення зобов'язання щодо оплати послуг за договором, у зв'язку з чим підстави для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат відсутні.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Агентство професійної безпеки «Беркут» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі №910/13112/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі №910/13112/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/13112/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко