КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р. Справа№ 910/1381/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 26.07.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу комунального підприємства «Київпастранс»

на рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року

у справі № 910/1381/16 (суддя: Демидов В.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вастон»

до комунального підприємства «Київпастранс»

про стягнення 299 837,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ТОВ «Вастон» суму основної заборгованості у розмірі 114 085,83 грн., 89 215,12 грн. інфляційних нарахувань, 8 612,32 грн. 3% річних, 53 804,77 грн. пені та судовий збір в сумі 3 985,77 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, КП «Київпастранс» звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/1381/16 в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та судового збору в частині стягнення пені. Прийняти нове рішення, яким в позовних вимогах ТОВ «Вастон» в частині стягнення пені відмовити в повному обсязі, а судові витрати розподілити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 апеляційну скаргу КП «Київпастранс» на рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі №910/1381/16 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну позивач вважає скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судових засіданнях 13.07.2016 року та 26.07.2016 року представник КП «Київпастранс» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення пені. В цій частині прийняти нове рішення суду яким в частині стягнення пені відмовити в повному обсязі. На думку скаржника, судом неправомірно було стягнено пеню з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені.

Представник ТОВ «Вастон» у судових засіданнях 26.07.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги вважає її необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 14.04.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник позивача зазначив, що КП «Київпастранс» підписавши спірний договір, погодив інший період нарахування пені на прострочку виконання зобов'язання, аніж 6 місяців, а тому місцевим господарським судом правомірно було стягнуто пеню у розмірі 53 804,77 грн.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

16.02.2012 року між КП «Київпастранс» (далі - замовник) та ТОВ «Нафто-Комерц», яке в подальшому перейменовано на ТОВ «Вастон» (далі - постачальник) за наслідками проведення процедури з закупівель/конкурсних торгів, що проводилась керуючись оголошенням №210760 (ПАЛ) було укладено договори про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких: за наслідком повідомлення про акцепт по лоту №3 укладено договір № 06/11-12 (далі - договір-1); за наслідком повідомлення про акцепт по лоту №2 укладено договір № 06/12-12 (далі - договір-2); за наслідком повідомлення про акцепт по лоту №1 укладено договір № 06/13-12 (далі - договір-3); за наслідком повідомлення про акцепт по лоту №4 укладено договір № 06/14-12 (далі - договір-4).

Умовами розділу 1 кожного з договорів, які є аналогічними по своєму змісту визначено, що ПММ/Товар - це бензин А76/80, бензин А92, бензин А95 та дизельне паливо, якість якого відповідає встановленим державним стандартам, реалізація якого є предметом цього договору. Бланки дозволи (старт-картки) - це пластикова картка, як засіб підтвердження права замовника на отримання ПММ визначеної кількості та найменування в рамках договору, за допомогою якого замовнику або довіреній особі замовника надається право отримати ПММ за допомогою терміналу в місцях реалізації ПММ. ПММ обліковують на бланках дозволах (смарт-картках) в літрах. Бланки дозволи (старт-картка) не є платіжним засобом.

Відповідно до умов п. 2.1 договорів постачальник протягом дії договору про закупівлю зобов'язується передавати у власність замовника «Продукти нафтоперероблення рідкі» за бланками дозволами (смарт-картками) код за ДК 016-97 23.20.1, а саме: за договором-1 - бензин А76/80, за договором-2 бензин А92, за договором-3 бензин А95, за договором-4 дизельне паливо (далі - товар).

Згідно із п. п. 2.2, 2.3 договорів асортимент, кількість та ціна за відповідну одиницю товару визначається відповідно до специфікації (додаток №1 до договору), що є його невід'ємною частиною. Для кожної окремої видачі ПММ за бланками дозволами (старт-картками) в рамках договору постачальник виставляє замовнику окремий рахунок на підставі заявки, в якій визначена кількість ПММ для поповнення за бланками дозволами (старт-карток). Обсяги закупівлі товару, що підлягають постачанню за цим договором, можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

За умовами п.п. 3.1, 3.3, 3.4 договорів постачальник повинен відпустити замовнику товар, якість якого відповідає сертифікату відповідності та паспорту якості, які надаються замовнику. Перехід права власності на товар відбувається в момент фактичного отримання ПММ на підставі авторизованої відповіді у кількості, що вказана у квитанції терміналу, в повному обсязі згідно з договором та рахунком по ціні відповідно до специфікації. Замовник перераховує кошти на бланки дозволу (старт-карти), про що складається акт приймання-передачі. Відпуск ПММ постачальником замовнику відбувається через мережу АЗС після отримання позитивних авторизаційних відповідей за бланками дозволами (старт-картками) через термінал.

Відповідно до п. 4.1 договорів, ціна (середня за 1 літр) по довору-1 становить 10,30 грн. у тому числі ПДВ - 1,72 грн., по договору-2 - 10,80 грн. у тому числі ПДВ 1,80 грн., по договору-3 - 11,08 грн. у тому числі ПДВ 1,85 грн., по договору-4 - 10,78 грн., у тому числі ПДВ 1,80 грн.

За умовами п. 4.2 договорів ціна товар визначається щомісячно, згідно з додатком №1 до договору (відповідно до пропозиції конкурсних торгів) в національній валюті України за 1 літр товару з урахуванням усіх податків, зборів та інших витрат, але не вище рівня середньої роздрібної ціни за 1 літр товару по м. Києву та Київському регіону на основі цінової інформації наданої ТОВ «УкрПетролКонсалтинг».

Загальна вартість товару, що поставляється згідно з цими договорами становить: по договору-1 - 741 600 грн., у тому числі ПДВ 123 600 грн., по договору -2 - 1 555 200 грн., у тому числі ПДВ 259 200 грн., по договору-3 - 2 393 280 грн., у тому числі ПДВ 398 880 грн., по договору-4 - 388 080 грн., у тому числі ПДВ 64 680 грн. (п. 4.3 договорів).

Згідно із п. 5.1, 5.3 договорів замовник проводить оплату за фактично отриманий товар протягом 30-ти банківських днів, згідно договору та виставленого рахунку-фактури. Оплата товару за договорами здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Кожного місяця сторони здійснюють звірку взаєморозрахунків. Постачальник складає та направляє замовнику акт звірки взаєморозрахунків, а замовник протягом 2-х банківських днів з моменту отримання акту здійснює звірку розрахунків та повертає постачальнику акт, підписаний уповноваженою особою та скріплений печаткою (п. 5.4 договорів).

Постачальник зобов'язується поставити товар замовнику, згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів «Incoterms 2010: EXW» (Товар завантажений в автомобільний транспорт замовника через термінал АЗС).

Відповідно до п. 6.2 договорів поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі письмових заявок замовника встановленої форми (додаток №5 до договору) протягом одного дня з моменту їх отримання будь-яким способом (листом, факсом) постачальником. Наданням постачальнику заявки на відвантаження окремої партії товару замовник підтверджує наявність фінансування.

Пунктом 7.1.1 договорів сторони погодили, що замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати товар, а відповідно до п. 7.4.1 договорів постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар.

Згідно з п. 8.4 договорів за несвоєчасну оплату у строк, встановлений п. 5.1 цих договорів замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення оплати до повного розрахунку за поставлений товар.

Ці договори набирають чинності з дня їх підписання сторонами і діють до 31.12.2012 року, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по цим договорам. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань, які виникли під час його дії (п. 11.1 договорів).

Як зазначає позивач, він свої зобов'язання за договорами виконував своєчасно та у повному обсязі, однак відповідач в порушення умов п. 5.1 договорів не розрахувався у повному обсязі за поставлений товар.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2013 року сторонами договорів було підписано акт звірки взаємних розрахунків №06/13-12-12, за яким сторони підтвердили наявність у відповідача заборгованості у розмірі 114 085,83 грн. за договорами. При цьому відповідачем у акті звірки вказано, що сума основного боргу за договором-1 становить 29,17 грн., за договором-2 - 12,80 грн., за договором-3 - 92 241,56 грн., за договором-4 - 21 802,30 грн., а разом - 114 085,83 грн.

Матеріали справи містять претензію позивача від 11.12.2013 №639 про сплату суми боргу за договорами у розмірі 114 085,83 грн., направлення якої підтверджується копією поштової квитанції.

Крім того, позивачем на адресу відповідача було повторно надіслано претензію від 23.10.2015 №534, що підтверджується копією поштової квитанції, в якій окрім вимоги про сплату суми основного боргу у розмірі 114 085,83 грн. зазначено про нарахування 3% річних у розмірі 14 413,17 грн. та інфляційних втрат 158 904,41 грн. станом на 23.10.2015 року.

Також сума основної заборгованості у розмірі 114 085,83 грн. підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 16.11.2015 року, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками товариств.

Оскільки відповідач в повному обсязі не оплатив отриманий товар, позивач у січні 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 114 085,83 грн. основного боргу, 89 215,12 грн. суми інфляційних втрат, 8 612,32 грн. - 3% річних та 87 924,09 грн. пені. Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання відповідачем своїх зобов'язань, які випливають із договорів про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких № № 06/11-12, 06/12-12,06/13-12 та 06/14-12 від 16.02.2012 року щодо повної та своєчасної оплати отриманих товарів.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив зокрема те, що строк позовної давності про стягнення пені в один рік за договорами 1, 2, 3 сплив 04.07.2014 року, а за договором 4 - 20.06.2014 року відповідно, а тому на думку відповідача позов є необґрунтований. Умова договору про сплату пені за кожен день прострочення зобов'язання не може розцінюватися як зміна сторонами періоду нарахування пені, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Натомість позивач зазначав, що погодження умов договорів, зокрема п. 8.4, та підписання їх сторонами свідчить про те, що сторони домовилися та визначили строк, протягом якого може бути пред'явлено вимогу про стягнення пені за несвоєчасну оплату товару - до повного розрахунку за поставлений товар, а отже договорами передбачено нарахування пені за весь час прострочення оплати до повного розрахунку за поставлений товар і таке погодження строку пред'явлення вимоги про нарахування пені не суперечить ч. 6 ст. 232 ГПК України.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ТОВ «Вастон» суму основної заборгованості у розмірі 114 085,83 грн., 89 215,12 грн. інфляційних нарахувань, 8 612,32 грн. 3% річних, 53 804,77 грн. пені та судовий збір в сумі 3 985,77 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились у судове засідання, перевіривши наявні матеріали справи та докази, подані до апеляційної інстанції, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/1381/16 необхідно змінити в частині стягнення пені, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. ст. 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно до 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, та те, що позивачем виконані свої зобов'язання у повному обсязі з поставки ПММ, а відповідачем свої зобов'язання не виконані в частині розрахунку, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача основної суми заборгованості у розмірі 114 085,83 грн. Зазначена заборгованість відповідає фактичним обставинам та підтверджується актами звірки взаємних розрахунків від 10.06.2013 року та від 16.11.2015 року, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками товариств, а отже підлягає стягненню. Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, відповідач не заперечує проти вказаної суми основного боргу.

Крім основного боргу, позивач також просить суд стягнути з відповідача 89 215,12 грн. суми інфляційних втрат, 8 612,32 грн. - 3% річних та 87 924,09 грн. пені.

Що стосується стягнення 89 215,12 грн. суми інфляційних втрат та 8 612,32 грн. - 3% річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника. Неможливість виконання боржником грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому ж місяці був погашений - підстави відсутні.

При розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця червня.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування та розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 89 215,12 грн. суми інфляційних втрат та 8 612,32 грн. - 3% річних підлягають задоволенню.

Проте, що стосується стягнутої судом першої інстанції пені розрахованої з 30.01.2015 року по 21.12.2015 року судова колегія погодитися не може виходячи з наступного.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно із п. 5.1, 5.3 договорів замовник проводить оплату за фактично отриманий товар протягом 30-ти банківських днів. За договорами 1, 2, 3 строк для сплати настав 03.07.2013 року, а тому відповідач є таким, що прострочив з 04.07.2013 року, а за договором-4 - з 20.06.2014 року відповідно.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України та частиною 1 ст. 230 ГК України визначено, що неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин 4 і 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно з п. 8.4 договорів за несвоєчасну оплату у строк, встановлений п. 5.1 цих договорів замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення оплати до повного розрахунку за поставлений товар.

Тобто, сторонами в договорі погоджено не позовну давність, а період часу за який нараховується пеня та який за погодженням сторін збільшено. При цьому, під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності в частині пені.

Задовольняючи позов частково в частині стягненні пені, місцевий господарський суд вірно дійшов до висновку, що сторонами в договорі було передбачено інший період нарахування пені, аніж 6 місяців. Натомість, суд першої інстанції при підрахунку пені помилково виходив з того, що пеня повинна бути розрахована з 30.01.2015 року по 21.12.2015 року за усіма договорами, тобто саме з наступного дня подання позову (29.01.2016 року - дата вхідної реєстрації господарського суду міста Києва на позовній заяві).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем даний позов було подано до суду по пошті 27.01.2016 року про що свідчить поштовий конверт, що міститься в матеріалах справи (а.с. 75). Тобто, розрахунок пені необхідно проводити саме з 28.01.2015 року по 21.12.2015 року за усіма договорами, а не з 30.01.2015 року як помилково зазначив суд.

Так, здійснивши перевірку розрахунку пені у даній справі саме з 28.01.2016 року, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що пеня підлягає задоволенню за договором-1 у розмірі 13,76 грн., за договором-2 у розмірі 6,04 грн., за договором-3 у розмірі 43 644,16 грн., за договором-4 у розмірі 10 315,77 грн., а всього у розмірі 53 979,73 грн. В решті позовних вимог в частині стягнення пені місцевий господарський суд відмовив правомірно за спливом строку позовної давності.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по справі та стягнув з відповідача на користь позивача 114 085,83 грн. основного боргу, 89 215,12 грн. інфляційних втрат та 8 612,32 грн. 3% річних. При цьому за розрахунком апеляційного господарського суду, розмір пені становить 53 979,73 грн. Суд першої інстанції помилково розрахував пеню з дати реєстрації позовної заяви судом першої інстанції, тоді як необхідно було б розраховувати з дати направлення позовної заяви до суду, оскільки остання подана через пошту. Судова колегія вважає за необхідне у цій частині змінити рішення суду та стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 53 979,73 грн.

В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року по справі № 910/1381/16 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України. Оскільки судова колегія дійшла до висновку про часткове задоволення позову та відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати належить стягнути з відповідача пропорційно задоволеним позовних вимог.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства «Київпастранс» на рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/1381/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/1381/16 змінити в частині стягнення з КП «Київпастранс» на користь ТОВ «Вастон» 53 804,77 грн. пені.

3. Викласти резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі № 910/1381/16 в новій редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2, код 31725604) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вастон» (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 59-а, кв. 49, код 25392930) суму основної заборгованості у розмірі 114 085 (сто чотирнадцять тисяч вісімдесят п'ять) грн. 83 коп., 89 215 (вісімдесят дев'ять тисяч двісті п'ятнадцять) грн. 12 коп. інфляційних нарахувань, 8 612 (вісім тисяч шістсот дванадцять) грн. 32 коп. 3 % річних, 53 979 (п'ятдесят три тисячі дев'ятсот сімдесят дев'ять) грн. 73 коп. пені та судовий збір в сумі 3 988 (три тисячі дев'ятсот вісімдесят вісім) грн. 40 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.»

4. Видачу відповідних наказів доручити господарському міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/1381/16 повернути до господарського міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

К.В. Тарасенко