ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р.Справа № 922/1749/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Імексагро" (м. Харків)
до Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" (с. Золочівське)
про стягнення 57745,27 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 01.06.2016 року,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Імексагро"(м. Харків) звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" (с. Золочівське) заборгованість за договором купівлі - продажу №13-01/2 від 13.01.15р. в сумі 57745,27 грн., з яких: 50400,00 грн. - сума основного боргу; 4556,71 грн. - відсотки за користування чужими грошовими коштами; 2167,20 грн. - інфляційні втрати; 621,36грн. - 3% річних. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 02.06.16р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.07.16р.

26.07.16р. представник позивача надав заяву з документами для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 26.07.16р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 26.07.16р. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час, місце і дату судового засідання.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

13.01.2015 між ХФ ДП "Центр сертифікацій та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі за текстом - відповідач або постачальник) та ТОВ "ІМЕКСАГРО" (далі за текстом - позивач або покупець) був укладений договір купівлі-продажу № 13-01/2 від 13.01.2015 (далі за текстом - договір купівлі-продажу).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу постачальник зобов'язується передати у власність покупцю ярий ячмінь за 100% передплатою, яку покупець зобов'язується здійснити протягом 3-х банківських днів після отримання ним рахунку (пункти 1.1., 3.1. договору купівлі - продажу).

Згідно з рахунком-фактурою № 13-01/2 від 13.01.2015 (додаток № 2 до позовної заяви), платіжним дорученням № 614 від 14.01.2015 (додаток № 3 до позовної заяви) покупцем своє зобов'язання з оплати товару було виконано належним чином у повному обсязі. У свою чергу, відповідач був зобов'язаний поставити покупцю ярий ячмінь у кількості 20 тонн до 15.02.2015 (відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу), але свій обов'язок з поставки товару не виконав.

30.10.2015 позивачем відповідачу було направлено претензію № 30/10-15 від 30.10.2015 (далі за текстом - претензія), в якій позивач вимагав від відповідача виконати його зобов'язання, а саме - перерахувати на поточний рахунок, вказаний у претензії, суму заборгованості у розмірі 50 400,00 грн.

Проте дана претензія була відповідачем проігнорована, жодних грошових коштів позивачу не було перераховано.

18.01.2016 позивачем відповідачу було направлено повторну вимогу № 18/01 від 18.01.2016 (далі за текстом - повторна вимога), в якій позивач повторно вимагав від відповідача виконання зобов'язання, а саме - перерахування на поточний рахунок позивача суму заборгованості у розмірі 50400,00 грн., проте дана вимога, як і попередньо направлена претензія, була відповідачем також проігнорована.

Таким чином, сума боргу за договором купівлі - продажу у розмірі 50400,00 грн. відповідачем не була сплачена, що і стало приводом для звернення з відповідним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не передав товар та не повернув суму попередньої оплати, яка була сплачена позивачем в розмірі 50400,00 грн. та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би підтверджував передачі товару (ярого ячміня) або доказів повернення відповідачем попередньої оплати у сумі 50400,00 грн., суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 50400,00 грн., правомірні та обґрунтовані, такі, що не спростовані відповідачем, тому є такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 4556,71 грн.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 4 ст. 232 ГК України, відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 4556,71 грн., тому задовольняє таку вимогу.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 621,36грн. та інфляційних втрат в розмірі 2167,20 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 621,36 грн.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 2167,20грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 2167,20 грн.

Зважаючи на те, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, не спростованими відповідачем, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.ст.44- 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, судові витрати покладаються на відповідача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 536, 598, 612, 625, частини 2 та 3 ст.693 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197, ч. 6 ст. 231, ч. 4 ст. 232 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 4, 12, 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (адреса: 63030, Харківська обл., Валківський р-н, с. Золочівське; ; ІПН 55; банківські реквізити п/р 2 в АТ "ОСОБА_2 АВАЛЬ", МФО 380805) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМЕКСАГРО" (адреса: 61091, м. Харків, вул. Харківських дивізій, буд. 17; ; ІПН 76; банківські реквізити п/р 171 АТ "РЕГІОН-БАНК", МФО 351253) суму попередньої оплати в розмірі 50 400,00 грн., суму відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 4 556,71 грн., суму інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 2167,20 грн., 3% річних в сумі 621,36 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_3