ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа № 911/3828/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Обухіврайтепломережа»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України

про стягнення 337 628, 87 грн

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 14-91 від 18.04.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 38-04 від 18.08.2015 року);

від третьої особи: не зявився.

обставини справи:

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.10.2015 року у справі № 911/3828/15 позов задоволено частково (суддя Горбасенко П.В.).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року рішення Господарського суду Київської області від 23.10.2015 року скасовано.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року та рішення Господарського суду Київської області від 23.10.2015 року у справі № 911/3828/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Згідно автоматизованого розподілу справ справу № 911/3828/15 передано до провадження судді Господарського суду Київської області Карпечкіну Т.П. для розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.04.2016 року справу № 911/3828/15 прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 23.05.2016 року та зобовязано сторони та третю особу надати суду письмові обгрунтовані пояснення щодо обставин справи з врахуванням викладених в постанові Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року зауважень.

20.05.2016 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов з врахуванням викладених в постанові Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року зауважень, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач і третя особа вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 28.04.2016 року не виконали. У звязку з чим, розгляд справи відкладався до 15.06.2016 року та було зобовязано позивача надати розрахунок позовних вимог з врахуванням постанови Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року, зокрема розмежувати нарахування заявлених в позові пені, 3 % річних та інфляційних на суму 882012 грн., яка погашалась за Договором про організацію взаєморозрахунків № 715/30 від 09.01.2014 року та окремо надати розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних на решту заборгованості 1120144,91 грн. із зазначенням періодів прострочення по кожній сумі (з посиланням на Акти та дати початку і закінчення нарахування по кожній сумі окремо); розрахунок провести у відповідності до п. 1.9 Постанови ВГС України від 17.12.2013 року № 14, в якому день фактичної сплати заборгованості не включається в період часу за який здійснюються нарахування інфляційних та пені.

В судове засідання 23.05.2016 року позивач та третя особа вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 28.04.2016 року не виконали, у звязку з чим розгляд справи відкладався до 23.06.2016 року.

В судове засідання 23.06.2016 року представник позивача не зявився, третя особа вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 28.04.2016 року не виконала, позивач про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 12.07.2016 року. Також, ухвалою від 23.06.2016 року відповідно до ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України було продовжено строк розгляду спору.

В судовому засіданні 12.07.2016 року оголошувалась перерва до 19.07.2016 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши в судовому засіданні 19.07.2016 року матеріали справи № 911/3828/15, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, з врахуванням вказівок постанови Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року у справі № 911/3828/15, в ході нового розгляду справи судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулося з позовом до Комунального підприємства «Обухіврайтепломережа» (далі - відповідач) про стягнення 337 628,87грн., з яких: 122 988,47 грн. пені, 173 062,53 грн. інфляційних втрат та 41577,87 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 року.

Зокрема, як встановлено в ході попереднього розгляду справи та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та КП «Обухіврайтепломережа» (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/3420-ТЕ-17 (надалі - договір №13/3420-ТЕ-17), за умовами п.п.1.1,2.1,5.5 якого продавець зобовязується передати у власність покупця у 2013 року природний газ обсягом до 1910 тис. куб.м. загальною вартістю 2500572 грн. з ПДВ (на дату укладення цього договору), ввезений на митну територію України, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ за умовами цього договору.

Пунктом 6.1 договору №13/3420-ТЕ-17 передбачено, що оплата за газ здійснюється виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору №13/3420-ТЕ-17 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» протягом 2013 року було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ згідно актів приймання-передачі природного газу: від 31.01.2013 року на суму 370423,74 грн., від 28.02.2013 року на суму 318280,92 грн., від 31.03.2013 року на суму 376470,92 грн., від 30.04.2013 року на суму 111792,59 грн., від 31.10.2013 року на суму 164918,62 грн., від 24.01.2014 року на суму 230739,94 грн., від 24.01.2014 року на суму 429530,18 грн., всього на загальну суму 2002156,91 грн.

Однак, відповідач свої зобовязання щодо оплати поставленого природного газу виконував з простроченням строку, визначеного п.6.1 договору №13/3420-ТЕ-17.

Зокрема, з доданого до позовної заяви розрахунку позивача вбачається, що останнім нараховані відповідачу 122988,47 грн. пені за прострочення грошового зобовязання січня, лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013 року, 3% річних у сумі 41577,87 грн. за прострочення зобов'язання січня, лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013 року, а також 173062,53 грн. інфляційних втрат за прострочення зобовязання лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013 року.

Встановлено, що відповідач проводив розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, сплативши позивачу всього 1120144,91 грн, зокрема: 07.02.2013 року 126682,74 грн, 11.03.2013 року 126266,92 грн, 12.04.2013 року 132000 грн, 01.10.2013 року 57 225 грн, 12.12.2013 року 110000 грн, 27.12.2013 року 110000 грн, 05.02.2014 року 250000 грн, 10.02.2014 року 207970,25 грн. власними коштами.

Також, під час попереднього розгляду спору встановлено, що 09.10.2014 між Головним управлінням Державної казначейської служби у Київській області (сторона перша), Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням виконавчого комітету Обухівської міської ради (сторона третя), Виконавчим комітетом Обухівської міської ради (сторона четверта), Комунальним підприємством «Обухівтепломережа» (сторона пята) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (сторона остання) укладено договір про організацію взаєморозрахунків № 715/30, предметом якого була організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 30.

Відповідно до умов зазначеного договору про організацію взаєморозрахунків сторони погодили порядок розрахунків та дійшли згоди погасити заборгованість відповідача перед позивачем за 2013 рік у сумі 882 012 грн. згідно з договором № 13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 року (п. 8 договору).

На виконання умов договору № 13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 та договору № 715/30 від 09.10.2014 року відповідач 13.10.2014 року на рахунок позивача сплатив грошові кошти в сумі 882 012 грн. за природний газ згідно договору № 13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 року, що підтверджується платіжним дорученням № 29 від 13.10.2014 року, які зараховані казначейством 28.10.2014 року, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем на момент судового розгляду справи за переданий з січня 2103 року по грудень 2013 року природний газ відсутній.

Пунктом 16 договору № 715/30 від 09.10.2014 року сторони погодили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

У звязку з простроченням виконання відповідачем грошового зобовязання за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 року, позивачем за період з 14.02.2013 рокупо 13.07.2014 року нарахована пеня в сумі 122 988,47 грн.

Враховуючи вищевикладене, періоди нарахування пені, що вказані позивачем в поданому ним розрахунку пені та відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, арифметично вірний розмір пені, нарахованої за період з 14.02.2013 року по 13.07.2014 року становить загалом 122 988,47 грн, як заявлено в позові. Судом першої інстанції під час попереднього розгляду справи вимога про стягнення пені була задоволена в повному обсязі в сумі 122 988,47 грн.

Також, у звязку з простроченням виконання відповідачем зобовязання за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 року, позивачем за період з 14.03.2013 року по 28.10.2014 року нараховано 173 062,53 грн. інфляційних втрат та 41577,87 грн. 3 % річних за період з 14.02.2013 року по 28.10.2014 року.

Суд першої інстанції під час попереднього розгляду справи встановив, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків № 715/30 від 09.10.2014 року, який набрав чинності 09.10.2014 року (дата його підписання сторонами) з 09.10.2014 року сторони змінили деякі умови порядку здійснення розрахунків за природний газ, де визначили інший строк виконання зобовязання з оплати отриманого природного газу, а відтак суд дійшов висновку про неправомірність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних за період з 09.10.2014 року по 28.10.2014 року (після укладення договору про організацію взаєморозрахунків № 715/30 від 09.10.2014 року), на неоплачений відповідачем природний газ вартістю 882 012 грн.

У звязку з чим, періоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказані позивачем в поданому ним розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних суд обмежив період нарахування інфляційних втрат за період з 14.03.2013 року по 08.10.2014 року та 3 % річних за період з 14.02.2013 року по 08.10.2014 року. Відтак, вимоги про стягнення річних та інфляційних були задоволені частково в сумі 148585,01 грн. інфляційних втрат та 40127,99 грн. 3 % річних.

Під час попереднього розгляду справи, рішенням Господарського суду Київської області від 23.10.2015 року позов задоволено частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 122988,47 грн. пені, 148585,01 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 40127,99 грн.

Рішення мотивовано тими обставинами, що, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014 року, сторони змінили деякі умови порядку здійснення розрахунків, при цьому не змінивши права та обовязки сторін у спірних правовідносинах, що, у свою чергу, не призвело до зміни або припинення зобовязань згідно з договором купівлі-продажу природного газу №13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 року до моменту укладення 09.10.2014 року договору про організацію взаєморозрахунків. У звязку з чим, суд дійшов висновку, що сторони мають нести відповідальність за неналежне виконання зобовязань за договором поставки природного газу до моменту зміни деяких умов порядку здійснення розрахунків (до 09.10.2014 року). При цьому, суд зазначив, що оскільки договір № 715/30 від 09.10.2014 року було укладено 09.10.2014 року і взаємовідносини сторін змінились з 09.10.2014 року, ця обставина не може вплинути на обсяг відповідальності відповідача за прострочку виконання ним грошового зобовязання до 09.10.2014 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року рішення скасовано в частині задоволених позовних вимог та в позові відмовлено повністю у зв'язку з його необґрунтованістю.

Скасовуючи рішення про часткове задоволення позову та приймаючи нове рішення про відмову в позові повністю, апеляційний господарський суд виходив з того, що з урахуванням наявності заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, у період виконання покупцем обовязку з оплати природного газу, одержаного за договором №13/3420-ТЕ-17, а саме 09.10.2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Обухівської міської ради, Обухівським міськвиконкомом, КП «Обухіврайтепломережа», НАК «Нафтогаз України» підписано п'ятисторонній договір №715/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік»).

Згідно з п. п. 8, 9 договору про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014 року відповідач перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 882012 грн. (в тому числі 147002 грн. ПДВ) для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 28.12.2012 року №13/3420-ТЕ-17/1 за 2013 рік. Позивач перераховує кошти для погашення та обслуговування запозичень, залучених під державні гарантії, сплату податкових зобовязань і проведення розрахунків з постачальниками імпортованого природного газу.

Відповідно до пп. 2, 3 п.11 та п.16 договору про організацію взаєморозрахунків № 715/30 з метою виконання договору сторони зобовязуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні. Сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Відповідачем умови договору №715/30 виконані своєчасно, про що свідчить платіжне доручення №29 від 13.10.2014 року про перерахування позивачу 882012 грн. із зазначенням призначення платежу згідно з п.24 ст.14 та п.2 ст.16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», договору №715/30 від 09.10.2014 року за газ, договору №13/3420-ТЕ-17 за 2013 року.

У звязку з вищенаведеним, апеляційна інстанція дійшла висновку, що договором №715/30 змінено строки виконання КП «Обухіврайтепломережа» свого обовязку перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з оплати одержаного природного газу за договором №13/3420-ТЕ-17.

Таким чином, уклавши договір № 715/30, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору №13/3420-ТЕ-17, відмовившись від застосування штрафних та інших фінансових санкцій за основним договором.

Апеляційна інстанція зазначила, що для застосування санкції, передбаченої п.7.2 договору №13/3420-ТЕ-17 та наслідків порушення грошового зобовязання, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених договором №715/30, однак, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені договором №715/30, про що свідчить платіжне доручення №29 від 13.10.2014 року. У звязку з чим, апеляційна інстанція відмовила в позові в повному обсязі.

Однак, під час касаційного перегляду рішень судів у справі № 911/3828/15, Вищий господарський суд України не погодився з висновками судів попередніх інстанцій. Зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року у справі № 911/3828/15 зазначено, що встановивши факт поставки позивачем відповідачу у 2013 році природного газу на загальну суму 2002156,91 грн., з якої протягом лютого 2013 року - лютого 2014 року відповідачем 1120144,91 грн. було сплачено за рахунок власних коштів з простроченнями, а 882012 грн. погашено в ході виконання договору №715/30 від 09.10.2014 року про організацію взаєморозрахунків, сторони, уклавши вказаний договір, дійсно змінили порядок і строк проведення розрахунків виключно в частині заборгованості в сумі 882012 грн., що помилково залишилося поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Також, як роз'яснено в абзаці 1 п.1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Оцінюючи спірні правовідносини сторін, касаційна інстанція зазначила, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень не була врахована та істотна обставина, що позивачем в період з 14.02.2013 року по 10.02.2014 року нараховувалися пеня, інфляційні втрати та 3% річних не на суму 882012 грн., а на інші суми заборгованостей, які поступово та з простроченнями погашалися КП «Обухіврайтепломережа» за рахунок власних грошових коштів, зокрема, за січень, лютий та березень 2013 року оплату відповідачем здійснено своїми коштами повністю, а за квітень 2013 року частково. При цьому, предметом договору про організацію взаєморозрахунків було погашення залишку основного боргу відповідача на суму 882012 грн., що не звільняє останнього від обов'язку сплатити кредитору відповідні нарахування на суму боргу, самостійно сплачену відповідачем станом на 10.02.2014 року.

У зв'язку з чим, касаційна інстанція не погодилась з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені в загальній сумі 122988,47 грн., як правомірно нарахованої за період з 14.02.2013 року по 13.07.2014 року, оскільки це суперечить приписам ст.ст.549, 653 ЦК України та умовам договору про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014 року, зокрема, за зобов'язаннями квітня (частково) та жовтня-грудня 2013 року заборгованість була погашена повністю 28.10.2014 року, тобто в межах виконання вищевказаного договору про організацію взаєморозрахунків. Касаційна інстанція також зазначила, що з цих же підстав, місцевий господарський суд помилково обмежив нарахування інфляційних втрат та 3% річних періодами з 14.03.2013 року по 08.10.2014 року та з 14.02.2013 року по 08.10.2014 року відповідно.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає правовій позиції Верховного ОСОБА_2 України, викладеній у постановах від 09.09.2014 у справі № 5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 16.09.2014 у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012, від 23.09.2014 у справі № 5011-35/1271-2012, від 30.09.2014 у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 01.07.2015 у справі № 924/1230/14, від 16.09.2015 у справі № 917/2520/14, від 23.09.2015 у справі № 917/2519/14, від 07.10.2015 у справі № 924/406/14, від 07.10.2015 у справі № 924/1236/14, від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14, переконливих мотивів відступу від якої в рішенні не наведено.

Касаційна інстанція також зауважила про невідповідність резолютивної частини рішення суду першої інстанції від 23.10.2015 року.

В той же час, касаційна інстанція не погодилась і з висновком апеляційного суду про повне відхилення позовних вимог, оскільки за договором про організацію взаєморозрахунків погашалась лише частина заборгованості, тому заборгованості, яка погашалась власними коштами відповідний договір про організацію взаєморозрахунків не стосується.

У звязку з чим, в ході нового розгляду справи судом було витребувано у позивача розрахунок позову з врахуванням висновків касаційної інстанції.

Враховуючи, що умовами укладеного між сторонами договору №715/30 від 09.10.2014 про організацію взаєморозрахунків було передбачено погашення тільки частини основного боргу за поставлений газ в розмірі 882012 грн., в той час як інша частина заборгованості (в сумі 1120144,91 грн.) самостійно сплачувалася відповідачем власними коштами з періодичним простроченням, під час нового розгляду справи судом розмежовано розмір основного боргу, погашеного протягом спірного періоду відповідачем власними коштами з простроченнями, та суму заборгованості, охоплену договором про організацію взаєморозрахунків, які разом складають вартість газу, спожитого в січні-грудні 2013 року.

Таким чином, з огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини з врахуванням вказівок касаційної інстанції, за договором про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014 року було змінено порядок та строки виконання зобовязань з оплати природного газу на суму 882012 грн. Враховуючи, що відповідна сума боргу погашена в строки, визначені договором про організацію взаєморозрахунків, така сума не вважається простроченою і на неї безпідставно нараховано відповідальність.

На суму боргу 1120144,91 грн., яка погашались відповідачем власними коштами, однак з простроченнями, відповідальність підлягає застосуванню у відповідності до умов основного зобовязання.

Крім того, в п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За змістом ст.ст.599, 612 Цивільного кодексу України день виконання зобов'язання не може входити до періоду прострочення його виконання, оскільки цього дня зобов'язання боржника, хоч і з порушенням строку виконання, але припиняється.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація), новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Частинами першою і третьою ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пунктом 7.2. договору сторонами погоджено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого позивачем розрахунку судом встановлено, що з залученням бюджетного фінансування згідно з договором про організацію взаєморозрахунків було сплачено 56823,26 грн. за зобовязаннями квітня 2013 року, 164918,62 грн. за зобовязаннями жовтня 2013 року, 230739,94 грн. за зобовязаннями листопада 2013 року, 429530,18 грн. за зобовязаннями грудня 2013 року (всього 882012 грн.). Враховуючи, що для відповідних сум договором про органзіцію взаєморозрахунків змінено порядок та строки сплати і розрахунок відбувся у порядку та строки, передбачені договором №715/30, про що свідчить платіжне доручення №29 від 13.10.2014 року, відсутні підстави стверджувати про прострочення виконання відповідних зобовязань. Таким чином, вимоги про стягнення нарахувань на основний борг в сумі 882012 грн., а саме 62695,27 грн. пені, 22162,31 грн. 3% річних та 170741,62 грн. інфляційних, безпідставні і задоволенню не підлягають.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, на суми сплачені власними коштами відповідача за заявлений в позові період нараховано 60187,07 грн. пені, 19329,24 грн. 3% річних та 3333 грн. інфляційних. При цьому, розрахунок здійснено з врахуванням п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» без включення днів оплати в період заборгованості.

У відповідному розрахунку на заборгованість за жовтень 2013 року в сумі 164918,62 грн., листопад 2013 року в сумі 230739,94 грн. та грудень 2013 року в сумі 429530,18 грн., які погашались за рахунок бюджетного фінансування, пеня, річні та інфляційні не нараховувались.

Однак, судом встановлено, що за рахунок бюджетного фінансування також погашалась частина заборгованості за квітень 2013 року на суму 56823,26 грн. і на таку заборгованість неправомірно нараховувались пеня, річні та інфляційні. Зокрема, за зобовязаннями квітня 2013 року нарахування пені, річних та інфляційних проведено на всю суму заборгованості 111729,59 грн., до якої також входило 56823,26 грн. сплачених за договором про організацію взаєморозрахунків.

У звязку з чим, судом здійснено розрахунок на заборгованості квітня 2013 року без включення суми, яка підлягала погашенню за договором про організацію взаєморозрахунків, тобто на 54906,33 грн., згідно з яким, правомірним є нарахування 3780,08 грн. пені, 1228,90 грн. річних та 497,65 грн. інфляційних на заборгованість квітня 2013 року, яка погашалась власними коштами.

З огляду на викладене, задоволенню підлягають вимоги про стягнення 56279,50 грн. пені, 18058,89 грн. 3% річних та 2818,56 грн. інфляційних, які нараховані на заборгованість за природний газ, поставлений у наведений в позові період, яка погашалась з простроченнями власними коштами відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 56279,50 грн. пені, 18058,89 грн. 3% річних та 2818,56 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Обухіврайтепломережа» (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Володимира Чаплінського, буд. 3; ідентифікаційний код 32724676) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код 20077720) 56279,50 (пятдесят шість тисяч двісті сімдесят девять) грн. пені, 18058,89 (вісімнадцять тисяч пятдесят вісім) грн. 3% річних та 2818,56 (дві тисячі вісімсот вісімнадцять) грн. інфляційних та 1543,14 (одна тисяча пятсо сорок три) грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено:01.08.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін