Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

"01" серпня 2016 р. Справа № 927/510/16

Позивач: ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 16600

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Ніжинський механічний завод»,

, вул. Б.Хмельницького,37, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

Предмет спору: про стягнення середнього заробітку у розмірі 61199,85 грн.

Суддя Фесюра М.В.

Представники сторін:

Від позивача:не з'явився, від відповідача: Падалка С.С.

Заявлено позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 10.12.2013р. по 26.02.2016р.

Позивач до початку розгляду справи по суті уточнив розмір позовних вимог та просить стягнути середній заробіток за вищевказаний період в сумі 61199,85 грн.

Вимоги обґрунтовані приписами рішення Конституційного суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012, ст..ст.116,117 КЗпП України та Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р.№ 100.

Відповідач надав відзив , яким проти позову заперечив, посилаючись на те, що він сплатив заборгованість по зарплаті відповідно до виконавчого провадження 11.02.2016р., а відтак відповідно до ст..233 КЗпП України позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду .

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач при уточненні розміру позовних вимог вказав, що фактично остаточний розрахунок було здійснено 26.02.2016р., а отже ним не пропущено строк звернення до суду.

Заслухавши пояснення представників , дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ

Відповідно до відомостей , відображених у трудовій книжці, позивач була звільнена з підприємства відповідача 10.12.2013р.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

21.08.2014р. Ніжинський міськрайонний суд прийняв заочне рішення у справі №740/3454/14 про стягнення з відповідача на користь позивача 12418,08 грн. невиплаченої зарплати та 300 грн. моральної шкоди.

Відповідно до наданого відповідачем переліку виконавчих документів та сум, що підлягають стягненню, вищезазначена сума була перерахована відповідачем на рахунок Головного територіального управляння юстиції у Чернігівській області платіжним дорученням № 2101 від 11.02.2016р.

Відповідно до листа відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області № 02.1-25/522А/2 від 22.07.2016р. вказані кошти були направлені стягувачу 23.02.2016р.

Як підтверджується наданим центром поштового зв'язку № 2 Чернігівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 01-126 від 06.07.2016р. кошти на ім'я позивача надійшли до МВПЗ Ніжин 24.02.2016р., проте були доступні позивачу для отримання з 08.00 год. 26.02.2016р.

Відповідно до ст. 117 згаданого Кодексу у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року, про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 23.09.2014 року у справі №927/741/13 Верховний Суд України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Також Верховний Суд України у постанові № 6-76цс14 від 02.07.2014р. вказав, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Остаточний розрахунок позивач отримав 26.02.2016р. , отже відповідач має нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок з дня звільнення по вищенаведену дату.

Таким чином суд погоджується з позивачем , що затримка з вини відповідача розрахунку при звільненні позивача складає 555 днів: 15 днів у 2013 році, 251 день у 2014 році, 251 день у 251 році та 38 днів у 2016 році.

Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденний розмір зарплати позивача , розрахований в порядку, встановленому постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р., становить 110,27 грн., отже загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки становить 61199,5 грн.

Таким чином позов підлягає задоволенню у повному розмірі.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд України у постанові № 6-409с16 від 06.04.2016р. вказав, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Як зазначалось вище , остаточний розрахунок по зарплаті відбувся 26.02.2016р.

Відповідно до відбитку штампа відділення зв'язку позивач направив позов до господарського суду 25.05.2016р., тобто в межах тримісячного строку з дня, коли позивач дізнався про остаточний розрахунок по заробітній платі.

За таких обставин відсутні підстави для застосування строку звернення до суду, оскільки останній не порушено.

Керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ніжинський механічний завод» (, вул. Б.Хмельницького,37, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, 16600, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 61199,85 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ніжинський механічний завод» (, вул. Б.Хмельницького,37, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) 1378,00 грн. судового збору в доход державного бюджету (отримувач: УК у м. Чернігові ,м. Чернігів 22030101 ,рахунок: 3002 , , банк: ГУДКСУ у Чернігівській обл., МФО: 853592 ,код бюджетної класифікації 220301012?).

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 04 серпня 2016р.

Суддя М.В.Фесюра