РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2016Справа № 910/12491/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Технобуд"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 250 000, 00 грн.

за участю представників:

від позивача: Хаврошин М.С. - представник за довіреністю № 35 від 08.08.2016 р.;

від відповідача: ФОП ОСОБА_1 - згідно з витягом з ЄДР

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технобуд" (далі - ТОВ "Технобуд") звернулось до господарського суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) про стягнення збитків на суму 250 000, 00 грн., завданих неналежним виконанням зобов'язання.

Позов обґрунтований тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № 11-У/16 від 11 січня 2016 р. про надання послуг не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства в сфері набуття та державної реєстрації права власності на земельні ділянки за вищевказаним договором, що спричинило позивачу збитки у вигляді сплаченої відповідачу вартості наданих послуг.

У позові ТОВ "Технобуд" просило стягнути з відповідача збитки в розмірі 250 000,00 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, зазначив, що зобов'язання з надання юридичних послуг за договором № 11-У/16 від 11.01.2016 р. ним було виконано належним чином та без порушень діючого законодавства, підстав для стягнення заявлених позивачем збитків немає, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 січня 2016 р. між сторонами був укладений договір про надання послуг № 11-У/16, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 (виконавець) прийняв на себе зобов'язання надати ТОВ "Технобуд" (замовник) комплекс юридичних послуг, пов'язаних з організацією та повним юридичним супроводженням набуття замовником права власності на земельні ділянки на території Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, а позивач зобов'язався прийняти і оплатити вищевказані послуги відповідно до умов договору.

Детальний перелік земельних ділянок, право власності на які має бути набуте замовником, умови та порядок набуття такого права власності та інших послуг, що підлягають наданню відповідно до умов цього договору, визначається сторонами в технічному завданні, наведеному у додатку 1, який є невід'ємною частиною договору. Виконавець має право залучати третіх осіб до надання окремих послуг з переліку, залишаючись відповідальним перед замовником за строки та якість надання таких послуг третіми особами (п. 1.2, 1.3 договору).

Умовами п. 3.4 договору передбачено зобов'язання відповідача забезпечити в ході надання послуг дотримання вимог чинного законодавства в сфері набуття та державної реєстрації права власності на земельні ділянки.

Виконавець зобов'язується надати замовнику весь комплекс послуг, вказаних у додатку 1, не пізніше 31.08.2016 р. По закінченні надання послуг виконавець надає замовнику письмовий звіт з детальним описом наданих послуг, до якого додаються правовстановлюючі документи на відповідні земельні ділянки та інша документація (п.п. 4.1, 4.3 договору). У відповідності до п. 5.1 договору виконання зобов'язання перед замовником підтверджується актом наданих послуг, який складається виконавцем та передається замовнику після надання відповідних послуг згідно технічного завдання, якщо інші терміни складання акту не будуть погоджені сторонами додатково.

Згідно з пунктами 6.1, 6.2 вказаного договору вартість послуг є договірною, оплата послуг здійснюється замовником в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця в такому порядку: попередня оплата в розмірі 250 000,00 грн. здійснюється до 31 травня 2016 р., остаточний розрахунок в розмірі, вказаному в акті приймання-передачі наданих послуг, - протягом 40 календарних днів з дати підписання цього акту.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання обов'язків сторонами (п. 8.4. договору).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач здійснив попередню оплату вартості послуг в загальному розмірі 250 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 0706 від 07.06.2016 р., хоча із простроченням зобов'язання.

Відповідач, зі свого боку, подав ТОВ "Технобуд" акт наданих послуг № 1 від 10.06.2016 р. на загальну суму 1 500 000,00 грн., до якого додав детальний звіт про надані послуги, вважаючи своє зобов'язання виконаним.

З указаного звіту вбачається, що право власності на 9 земельних ділянок загальною площею 15, 1376 га, розташованих на території Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, було спочатку набуто залученою відповідачем третьою особою (ОСОБА_3) на підставі договорів міни земельних ділянок, укладених з власниками цих ділянок, які отримали їх у свою власність за рахунок земель, виділених на частку (пай) з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується відповідними державними актами про право власності на земельні ділянки.

У подальшому право власності на вказані земельні ділянки було передано позивачу - ТОВ "Технобуд" так само на підставі договорів міни, укладених з позивачем, що підтверджується копіями відповідних договорів міни земельних ділянок.

Судом встановлено, що позивач за результатами розгляду наданих йому звітних матеріалів від підпису акту № 1 від 10.06.2016 р. відмовився із зазначенням переліку зауважень до наданих послуг та вимогою усунути виявлені недоліки протягом 3-х календарних днів з дати отримання такої вимоги відповідачем, про що повідомив останнього 12.06.2016 р. листом за вих. № 77.

Оскільки відповідач недоліків у вказаний строк не усунув, позивач звернувся до відповідача з претензією за вих. № 80 від 16.06.2016р., в якій вимагав повернути суму попередньої оплати в розмірі 250 000,00 грн. у зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання послуг № 11-У/16 від 11.01.2016 р.

Відповідач вказану претензію залишив без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Приписами ч. 4 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При цьому стаття 614 Цивільного кодексу України визначає вину як обов'язкову підставу відповідальності за завдані збитки.

Так само відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З наведених положень закону слідує, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, факту понесення збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вину заподіювача. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таким чином, збитки, як категорія цивільно-правової відповідальності, являють собою ті негативні наслідки, що виникають як невідворотний результат порушення законних прав та інтересів особи, де збитки є наслідком, а протиправна поведінка заподіювача шкоди - причиною.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, зазначив, що відповідач не виконав передбаченого договором зобов'язання, а саме - в ході надання послуг не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства в сфері набуття та державної реєстрації права власності на земельні ділянки, чим порушив п. 3.4 договору.

Так, за твердженням ТОВ "Технобуд" при укладанні договорів міни земельних ділянок між позивачем та залученою третьою особою - ОСОБА_3 має місце недотримання вимог п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України. У обґрунтування своїх тверджень позивач вказує на те, що первинні власники 9 земельних ділянок (загальною площею 15,1376 га) отримали ділянки за рахунок земель, виділених на частку (пай) з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а відчуження таких земельних ділянок (окрім обміну) заборонено вищевказаною нормою п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України. Крім того, вказані земельні ділянки не утворюють між собою єдиного масиву, масиви таких ділянок не межують між собою, тобто, на думку позивача, при міні земельних ділянок не дотримані положення ст. 14 Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Суд з такими доводами позивача не погоджується та зазначає, що законом, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, є Земельний кодекс України, положення якого містять норми, що регулюють питання, зокрема, міни земельних ділянок.

Так, згідно зі ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до п. 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Отже, як слідує з системного аналізу наведених приписів закону, Земельним кодексом України не забороняється обмін земельної ділянки, виділеної в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

При цьому статтею 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Таким чином, вказана норма врегульовує відносини обміну земельних ділянок, які виділені їх власникам на частку (пай), за умови спільного використання власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

А як свідчать матеріали справи, земельні ділянки, що є предметом обміну за договорами міни між їх первинними власниками та залученою відповідачем особою (ОСОБА_3) , а в подальшому - предметом обміну за договорами міни між залученою особою та позивачем, не використовувалися їх первинними власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки категорія земель визначена - для ведення особистого селянського господарства, при цьому для вказаних ділянок не застосовується також вимога щодо спільного використання (кожен з власників використовує таку ділянку окремо).

З урахуванням наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що норма ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не регулює фактичні відносини, які склалися в ході обміну земельних ділянок та відповідно не може бути застосована до вирішення даного спору. У той же час, пунктом 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено можливість обміну земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, на іншу земельну ділянку, відповідно до закону.

У якості доказів дотримання вимог чинного законодавства в сфері державної реєстрації права власності на земельні ділянки та на підтвердження набуття позивачем у власність земельних ділянок у результаті обміну, відповідач надав суду копії інформаційних довідок про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності позивача на 9 земельних ділянок загальною площею 15,1376 га.

Таким чином, на підставі вказаних інформаційних довідок судом встановлено, що за позивачем зареєстровано право власності на земельні ділянки загальною площею 15,1376 га, що були набуті в результаті укладення договорів міни за організаційної участі відповідача.

З приводу тверджень позивача про удаваність укладених договорів міни та нерівнозначність обміну земельних ділянок при укладанні вказаних договорів міни земельних ділянок по відношенню до фізичних осіб - первинних власників земельних ділянок, суд зазначає таке.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто правомірність правочину презюмується.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ст. 180 ГК України).

Як встановлено судом, усі істотні умови договорів міни, укладених залученою відповідачем особою (ОСОБА_3) з первинними власниками земельних ділянок були узгоджені сторонами перед їх укладенням, відповідність укладених договорів дійсній волі сторін зафіксована в п. 11 кожного з укладених договорів міни, копії яких є в матеріалах справи. Крім того, всі договори міни земельних ділянок були нотаріально посвідчені.

За таких обставин твердження позивача про удаваність договорів міни та нерівнозначність обміну земельних ділянок при укладенні вказаних договорів міни земельних ділянок є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказане суд вважає договори міни земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства, укладені між залученою відповідачем особою та первинними власниками земельних ділянок, а також між залученою відповідачем особою та позивачем, такими, що не суперечать вимогам Земельного та Цивільного законодавства України та не є удаваними правочинами в розумінні ст. 235 Цивільного кодексу України.

Таким чином, зважаючи на зібрані по справі докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку, що доводи позивача про порушення відповідачем зобов'язань, встановлених п. 3.4 договору про надання послуг № 11-У/16 від 11.01.2016 р., є безпідставними, а отже, протиправність дій ФОП ОСОБА_1 під час виконання господарського зобов'язання судом не встановлена.

Крім того, повертаючись до складу цивільного правопорушення, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

У якості збитків позивач зазначає суму перерахованої відповідачу попередньої оплати вартості наданих послуг у сумі 250 000,00 грн. Однак, як встановлено судом, кошти, сплачені позивачем, є саме оплатою вартості наданих на підставі укладеного сторонами договору № 11-У/16 від 11.01.2016р. послуг та не підпадають під визначення збитків, наведених у ст. 22 ЦК, ст. 225 ГК України.

Отже, суд вважає, що позивачем не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування до відповідача ФОП ОСОБА_1 відповідальності у вигляді стягнення збитків, а відтак - заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, зважаючи на встановлені обставини у справі та норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ТОВ "Технобуд" необхідно відмовити.

Згідно з ч. 5 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у разі відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Технобуд" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 250 000, 00 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні в присутності представників сторін 8 серпня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 12 серпня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.