ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2016 року Справа № 904/947/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кузнецової І.Л. (доповідача),

суддів - Герасименко І.М., Широбокової Л.П.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність № 2656 від 11.07.2014 р.,

від відповідача: Маслов Д.В., представник, довіреність № 40 від 30.12.2015 р.,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016р. у справі №904/947/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків

до публічного акціонерного товариства заводу "Павлоградхіммаш", м.Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016р. у справі №904/947/16 (суддя Петрова В.І.) позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено частково, з публічного акціонерного товариства (далі-ПАТ) заводу "Павлоградхіммаш" на користь позивача стягнуто заборгованість за вантажне перевезення в сумі 29000грн., три проценти річних в сумі 261грн.53коп. та інфляційні втрати в сумі 435грн.40коп., в решті в позові відмовлено;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з обставин щодо неможливості виконання позивачем перевезення вантажу на встановлених договором про надання транспортно-експедиторських послуг №15-25-0256 від 13.10.2015р. та заявкою від 13.10.2015р. умовах, оскільки відповідач не здійснив митні процедури на території Росії;

- при відмові в задоволенні решти позову господарський суд зазначав, що п.3.3.4 вказаного договору передбачена пеня, якщо б у транспортній заявці не було встановлено строку платежу, що позивачем не доведено простою транспортного засобу з вини відповідача і за умовами договору позивач мав право відізвати автотранспорт у випадку, якщо відповідач не забезпечив митне оформлення;

- не погодившись з рішенням суду, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи та на невірне оцінення ним причин та наслідків порушення господарського зобов"язання відповідачем, просить це рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позову та стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 3915грн.39коп., штраф за простій тривалістю 30 діб в сумі 15000грн. та збитки в сумі 27405грн.;

- у поданій скарзі йдеться про неправильне тлумачення господарським судом п.3.3.4 договору №15-25-0256 від 13.10.2015р., згідно з яким в разі несплати протягом строку, встановленого п.4.2 цього договору замовник сплачує експедитору пеню, позивач розуміє п.4.2 договору таким чином, що строк платежу 5 банківських днів, встановлений останнім, сторони погодили для тих випадків, коли в транспортній заявці його не передбачено, якщо ж такий строк передбачено, то оплата здійснюється відповідно до умов заявки, про те, що поза увагою суду залишився п.1.2 договору, згідно з яким в заявках сторони узгоджують вид, найменування вантажу, об"єм, маршрути та строки доставки, відповідач не оскаржував жоден з пунктів договору і не звертався до суду з вимогою витлумачити їх, про хибне тлумачення судом п.2.2.7 договору, з посиланням на те, що на підставі вказаного пункту перевізник мав право негайно залишити вантаж на Бєлгородській митниці, але в даному пункті мова йде про приймання вантажу перевізником, а не про простій на митниці, у спірному договорі взагалі відсутні пункти, за яких експедитор (позивач) має право самовільно розвантажити зафрахтований автомобіль, про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов"язків за договором та заявкою доставка вантажу в Росію виявилася неможливою, перевізник відповідно до ст.ст.14, 16 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів вчинив цілком правомірно, відмовившись від подальшого виконання та має право одержати погоджену суму фрахту, а також про обґрунтування позивачем належним чином суми збитків, якими є штрафні санкції, сплачені перевізником за простій на митниці;

- відповідач проти апеляційної скарги заперечує, у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що не погоджується з мотивувальною частиною рішення господарського суду, на невірне надання судом правової кваліфікації правовідносинам сторін, на те, що фактичним обґрунтуванням рішення є надання позивачем послуг по перевезенню за договором про надання транспортно-експедиційних послуг, у даному випадку, фактичним перевізником є інша особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, а позивач є експедитором і відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" має право на отримання плати експедитору та на витрати експедитора по оплаті послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору, але витрати на оплату послуг інших осіб позивач не пред"являв, на те, що стягнення з відповідача трьох процентів річних та втрат від інфляції є неправомірним, оскільки для того, щоб отримати плату як витрати експедитора на оплату послуг інших осіб, позивач мав їх документально підтвердити, на те, що факт перерахування будь-яких коштів позивачем перевізнику без узгодження з відповідачем та будь-якого залучення його до цих відносин не є достатньою підставою для стягнення збитків, а також на те, що факт простою автомобілю матеріалами справи взагалі не підтверджується.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду слід скасувати частково в силу наступного.

Відповідно до ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2015р. ПАТ заводом "Павлоградхіммаш" (замовником) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (експедитором) укладено договір №15-25-0256, на підставі якого експедитор зобов"язався здійснювати комплекс послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міських та міжнародних сполученнях, а замовник - оплачувати послуги експедитора.

Згідно з п.1.2. договору вид, найменування вантажів, обсяги, маршрути, строки та вартість доставки вантажів, а також розмір винагороди експедитора узгоджуються сторонами в заявках, які є невід"ємними частинами договору.

П.п.2.1.3, 2.1.5 договору встановлено обов"язок замовника по своєчасному оформленню, у тому числі, митних документів, необхідних для безперешкодного проходження митного контролю та по прийняттю заходів з розблокування та проходження вантажів при затримці вантажу митними органами.

Відповідно до п.п.2.2.5 договору експедитор зобов"язався інформувати замовника про вимушені затримки транспортного засобу на шляху та інші непередбачені обставини, які перешкоджають своєчасній доставці вантажу.

Згідно з п.п.2.2.7 договору експедитор залишає за собою право відізвати автотранспорт у випадках, якщо замовник не забезпечить завантаження та митне оформлення протягом 48 годин з моменту подачі автомобіля.

В п.п.3.1.3 договору сторонами узгоджений нормативний час простою транспортних засобів, у тому числі, митне оформлення - 48 годин при міжнародних перевезеннях.

П.п.3.3.2 договору передбачено, що у разі "нормативного" простою транспортних засобів замовник сплачує експедитору штраф в сумі 500грн. при перевезенні по території країн СНД.

П.п.3.3.4 договору встановлена відповідальність замовника у разі неоплати понад строк, обумовлений в п.4.2 договору у вигляді сплати експедитору пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п.4.2 договору якщо у транспортній заявці строк платежу не зазначено, замовник зобов"язаний сплатити вартість послуги протягом 5 банківських днів з момента підписання акта виконаних робіт та отримання оригіналів товарно-транспортної накладної, вантажної митної декларації СМR та рахунку на вантаж.

Виходячи з умов договору, відповідач направив на адресу позивача заявку на транспортно-експедиційне обслуговування №1 від 13.10.2015р..

Заявкою визначені: маршрут перевезення - м.Павлоград (Україна) ПАТ завод "Павлоград-хіммаш" - м.Краснодар п.Афипський (Росія), ВАТ"Афипський НПЗ"; дата завантаження - 15.10.2015р. 12год.00хв.; дата розвантаження - 27.10.2015р.; місце розвантаження - м.Бєлгород; найменування вантажу - обладнання, кількість 20т; вартість транспортних послуг- 29000грн.; умови оплати - 15 банківських днів по надходженню оригіналів СМR.

Матеріали справи свідчать також і про те, що на виконання заявки відповідача 16.10.2015р. було здійснено завантаження вантажу у зафрахтований позивачем автомобіль, державний номер НОМЕР_1, причіп НОМЕР_2 в м.Павлограді.

19.10.2015р. митні процедури на території України було завершено і 20.10.2015р. вантаж прибув на територію Російської Федерації, Бєлгородську митницю.

В цей же день вантаж було розвантажено та передано на зберігання на митний склад.

Фрахтування автомобілю для перевезення вантажу відповідача здійснено позивачем на підставі договору про організацію міжнародних перевезень вантажів №2003 від 20.03.2014р., укладеного позивачем як експедитором з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 як перевізником.

Викладені обставини слугували визначальними для звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з позовом до господарського суду, а в подальшому із заявою про збільшення розміру позовних вимог, про стягнення з ПАТ заводу "Павлоградхіммаш" заборгованості за вантажне перевезення в сумі 29000грн., штрафу за 30 діб простою в сумі 15000грн., трьох процентів річних в сумі 261грн.53коп., інфляційних збитків в сумі 435грн.40коп., пені в сумі 3915грн.39коп. та збитків в сумі 27405грн..

При цьому позивач посилався на те, що оскільки відповідач не здійснив митні процедури та не надав розпорядження здати вантаж на зберігання або повернути в місце завантаження, автомобіль перебував на території митниці до 18год.30хв. 19.11.2015р., у зв"язку з чим, відбувся простій останнього у 30 діб з 20.10. по 19.11.2015р., на те, що 23.11.2015р. на адресу відповідача було направлено цінний лист з актом здачі-приймання виконаних робіт №260 від 19.11.2015р. на суму 29000грн., рахунком на вказану суму, заявкою №1 від 13.10.2015р., договором №15-25-0256 від 13.10.2015р., СМR №042514, на те, що вказаний лист отримано відповідачем 27.11.2015р. і строк оплати настав через 15 банківських днів або не пізніше 19.12.2015р., а також на те, що збитки в сумі 27405грн. відшкодовані перевізнику за перебування водія у відрядженні за межами України понад узгоджений в договорі на перевезення термін.

Як правові підстави для звернення з позовом підприємцем визначені положення ст.ст.14, 16 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ст.ст.612, 625, 629, 1191 Цивільного кодексу України.

В процесі розгляду порушеної за вказаним позовом даної справи господарським судом прийнято оскаржуване рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд послався на доводи позивача про неможливість виконати перевезення вантажу на встановлених договором та заявкою умовах, оскільки відповідач не здійснив митні процедури на території Російської Федерації.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вищенаведеними висновками господарського суду та вважає ці висновки зробленими всупереч положенням ст.43 Господарського процесуального кодексу України без ґрунтовного дослідження обставин справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Згідно з ч.1 ст.933 названого Кодексу клієнт зобов'язаний надати експедиторові документи та іншу інформацію про властивості вантажу, умови його перевезення, а також інформацію, необхідну для виконання експедитором обов'язків, встановлених договором.

Необхідний перелік документів та інформації, що має бути надана експедиторові деталізовано ст.12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Відповідно до вказаної статті до цього переліку належать, у тому числі, документи, що стосуються вантажу, які потрібні для здійснення митного контролю.

Ч.3 ст.933 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі ненадання клієнтом документів та необхідної інформації експедитор має право відкласти виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування до надання документів та інформації в повному обсязі.

Відповідно до ст.935 Кодексу клієнт або експедитор має право відмовитися від договору транспортного експедирування, попередивши про це другу сторону в розумний строк.

Одночасно слід зазначити, що наведена норма не виключає застосування до договорів транспортного експедирування загальних правил ст.ст.651-654 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.3 ст.651 Кодексу у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є, відповідно, розірваним або зміненим.

З наведеної норми випливає, що в силу самого факту здійснення односторонньої відмови від договору останній вважається розірваним.

При цьому за приписами ч.2 ст.653 Кодексу у разі розірвання договору зобов"язання сторін припиняються.

Щодо досліджуваної справи, то дії перевізника по передачі вантажу для зберігання на митний склад, узгоджені з позивачем як експедитором за договором №15-25-0256 від 13.10.2015р. свідчать про односторонню відмову останнього від даного договору.

У цьому зв"язку зобов"язання позивача та відповідача, які виникли на підставі договору №15-25-0256 від 13.10.2015р. є припиненими.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач не виконав зобов"язання по наданню послуг з перевезення вантажу в повному обсязі, тобто по доставці обладнання у визначений заявкою №1 від 13.10.2015р. пункт призначення внаслідок односторонньої відмови від договору стягнення господарським судом з відповідача повної вартості послуг, яка складає 29000грн., обумовлених заявкою, трьох процентів річних в сумі 261грн.53коп. та втрат від інфляції в сумі 435грн.40коп. за прострочення виконання зобов"язання по оплаті такої вартості не відповідає фактичним обставинам справи та положенням наведених вище правових норм.

В задоволенні позовних вимог в цих частинах слід відмовити.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що заявкою №1 від 13.10.2015р. строк виконання відповідачем зобов"язань по оплаті встановлено у 15 банківських днів по надходженню оригіналів CMR.

Період прострочення виконання зобов"язання визначено позивачем, починаючи з 20.12.2015р..

Між тим, докази направлення відповідачу та отримання ним оригіналу CMR №042514 або внесення змін до заявки в частині строку оплати послуг в установленому порядку позивачем не надані.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню.

За таких же обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача пені в сумі 3915грн.39коп..

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу за понаднормативний простій в сумі 15000грн. за період з 20.10. по 19.11.2015р., то належні та допустимі докази в обґрунтування відповідних обставин позивачем не надані.

Представлений позивачем лист простою від 20.10.2015р. з печаткою ТОВ"Бєлтранс-експедиція" таким доказом не являється, оскільки документи на підтвердження повноважень названого товариства по складанню відповідних листів в матеріалах справи відсутні. У вказаному листі взагалі відсутні підписи будь-яких повноважних осіб, для завірення яких використовувалася печатка.

Акт вимушеного простою автотранспорту від 19.11.2015р. також не може бути прийнятий колегією суддів як доказ по справі тому, що затверджено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, внаслідок чого такий акт має односторонній характер.

Також, в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем від відповідача інструкцій по необхідності знаходження автомобіля в очікуванні проведення митних процедур саме протягом періоду з 20.10. по 19.11.2015р..

Докази в обґрунтування обставин щодо простою в цей період часу не надані і позивачем.

Ч.1 ст.101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Докази, надані позивачем в процесі розгляду апеляційної скарги (а.с.171-178) не приймаються апеляційним судом тому, що обставини неможливості надання їх до суду першої інстанції не доведені

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.225 названого Кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами.

Отже, з наведених норм випливає, що збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, пов'язане з обмеженням його інтересів як учасника правовідносин та виражене у понесенні ним витрат, у втраті або пошкодженні його майна та у втраті доходів, які він мав отримати.

При цьому збитки поділяються на два види, а саме: збитки, які виражаються у зменшенні майнової маси, що була в наявності у потерпілої особи (втрата або пошкодження майна, понесені витрати) та збитки, які виражаються у ненадходженні до кредитора того майна, яке мало до нього надійти, тобто неодержаний доход.

Притягнення до відповідальності у вигляді стягнення збитків можливе лише при наявності таких елементів правопорушення як наявність збитків у майновій сфері кредитора, противоправна поведінка боржника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, а також вина боржника.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте будь-які докази, які б обґрунтовували правову природу та підтверджували факт понесення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 збитків у вигляді витрат у розмірі неоподатковуваних добових для відряджень за кордон, відшкодованих в подальшому позивачем на користь названої особи за додатковою угодою від 10.01.2015р. до договору №2003 від 20.03.2014р. в матеріалах справи відсутні.

Доводи позивача про те, що чинним законодавством не обмежено розмір збитків, пов"язаних з простоєм транспортних засобів колегією суддів не прийняті до уваги, оскільки відсутність таких обмежень та положення ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України не звільняють його від обов"язку доказування наявності збитків, які він пропонує стягнути з відповідача в порядку регресу.

З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу за понаднормовий простій в сумі 15000грн. та збитків в сумі 27405грн. є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Тому рішення господарського суду в цій частині слід залишити без змін.

Доводи позивача про наявність у перевізника права вивантаження товару у випадках, коли перевезення є неможливим і після такого вивантаження перевезення вважається закінченим, засновані на положеннях ст.ст.14, 16 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення визнані колегією суддів безпідставними тому, що хоч договір про транспортне експедирування №15-25-0256 від 13.10.2015р. і стосується міжнародного перевезення, але відносини сторін згідно з ст.929 Цивільного кодексу України та самого договору полягають у організації перевезення та наданні інших послуг, пов'язаних з перевезенням на відміну від правовідносин саме з перевезення, в тому числі і у міжнародному сполученні. Конвенція застосовується до будь-якого договору перевезення, який встановлюється накладною та не регулює надання інших послуг, пов'язаних з перевезенням, навіть якщо такі послуги виконує перевізник.

Крім того, закінчення перевезення, передбачене названою Конвенцією, не можна розуміти як виконання зобов"язання за договором перевезення в частині доставки вантажу.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що одностороння відмова від зобов"язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов"язання та компенсації спричинених збитків згідно з ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України.

Тому позивач не позбавлений права звернення до господарського суду з позовом про відшкодування збитків у разі належним чином доведених обставин порушення відповідачем зобов"язань за договором транспортного експедирування.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016р. у справі №904/947/16 залишити без задоволення;

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016р. у справі №904/947/16 скасувати частково;

- прийняти нове рішення;

- в позові відмовити

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М.Герасименко

Суддя Л.П.Широбокова

Повна постанова складена 08.08.2016р.