ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2016 року Справа № 904/749/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вечірка І.О. (доповідач)

суддів Кузнецова В.О., Науменка І.М.

секретар: Петровська А.В.

за участю:

від позивача: представник в судове засідання не з'явився;

від відповідача: Багрова Є.О., довіреність № 855-О від 07.03.2014 року;

від третьої особи: представник в судове засідання не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року

у справі № 904/749/16

за позовом Фермерського господарства "Березенське", с. Велика Березна Полонського району Хмельницької області

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, с. Велика Березна Полонського району Хмельницької області

про стягнення безпідставно (незаконно) списаних та набутих грошових коштів та процентів у загальному розмірі 222 359,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

11.02.2016 року Фермерське господарство "Березенське" звернулось в господарський суд Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно (незаконно) списаних та набутих грошових коштів та процентів у загальному розмірі 222 359,65 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року у справі № 904/749/16 (суддя Фещенко Ю.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь Фермерського господарства "Березенське" 150 000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 70 253,56 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 303,80 грн. частини витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року в частині задоволених позовних вимог, прийняти нове рішення в цій частині, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- твердження позивача про списання коштів з рахунку поручителя після припинення поруки безпідставне, оскільки на момент здійснення договірного списання кредитний договір від 29.01.2008 року та договір поруки від 17.05.2012 року недійсними чи припиненими визнані не були;

- позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з вимогою про захист свого права;

- правовий аналіз змісту правовідносин, що виникають з договору позики та правовідносин, які склалися між сторонами на підставі договору поруки, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а том відсутні підстави для аналогії закону, передбаченої ст. 8 ЦК України;

- позивачем було обрано неправильний спосіб захисту свого права. Виходячи з системного аналізу змісту ч. 3 ст. 11, п. 5 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 1073, 1112 ЦК України та п.п. 32.3.2, 32.7 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" належними способами захисту прав клієнта в разі списання його коштів банком без достатніх підстав, законодавець визначає зобов'язання банку вчинити певні дії;

- суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання ПАТ КБ "ПриватБанк" про залучення в якості третьої особи на предмет спору, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2;

- місцевий господарський суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ПАТ КБ "ПриватБанк" про зупинення провадження у справі № 904/749/16 до розгляду пов'язаної з нею кримінальної справи № 2213/2047/2012.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року апеляційну скаргу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 30.06.2016 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.06.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2, розгляд апеляційної скарги відкладено на 08.08.2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.08.2016 року надав пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу висловив заперечення проти доводів апеляційної скарги, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року залишити без змін. Також, позивач просив розглядати апеляційну скаргу за відсутності його представника.

Третя особа - ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просив у зв'язку з фінансовими труднощами розглядати справу без його участі. Також, просив рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року залишити без змін, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

До суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду пов'язаної з нею кримінальної справи № 2213/2047/2012, яка перебуває у провадженні ОВС СВ СУ УМВС України в Хмельницькій області.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів вважає за необхідне його відхилити, з огляду на наступне.

Обставини, які будуть встановлені під час розгляду кримінальної справи щодо допущених порушень під час укладення кредитного договору не можуть мати значення для вирішення даної справи. Крім того, договір поруки, на виконання якого було здійснено списання грошових коштів позивача, визнаний судом недійсним.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, судова колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

11.02.2016 року Фермерське господарство "Березенське" звернулось в господарський суд Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно (незаконно) списаних та набутих грошових коштів та процентів у загальному розмірі 222 359,65 грн. (т. 1, а. с. 3-47).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 150 000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 70 253,56 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 303,80 грн. частини витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 2, а. с. 217-229).

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість прийнятого місцевим господарським судом рішення від 19.05.2016 року, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Звертаючись до господарського суду із позовною заявою позивач посилався на те, що 29.01.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено кредитний договір № HMPWGA00000809 за умовами пункту 1.1 якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 29.01.2008 року по 28.01.2025 року включно у розмірі 156 836,00 грн. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань Позичальника ОСОБА_2 між ФГ "Березенське" (Поручитель) та Банком 17.05.2012 року було укладено договір поруки № 32, предметом якого є надання поруки Поручителем перед Банком за виконання Позичальником обов'язків за кредитним договором № HMPWGA00000809 від 29.01.2008 року. Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 року у справі № 2-727/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012 року у справі № 22ц/2290/914/12 (категорія 27) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ у справі № 6-24813 св. 12 від 24.10.2012 року за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення боргу за договором кредиту на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення, відмовлено у задоволенні позовних вимог. Так, судами було встановлено, що Позичальник - ОСОБА_2 по кредитному договору № HMPWGA00000809 не отримував у відповідача обумовлені кредитним договором кошти, тому вказаний договір не є укладеним. Таким чином, станом на 17.05.2012 року, тобто на момент укладення договору поруки № 32 відповідач (Банк) знав та навмисно приховав (замовчував) від позивача (Поручителя) обставини, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Ця обставина із врахуванням вимог статті 230 Цивільного кодексу України вказує на вчинення із сторони Банка договору поруки № 32 під впливом обману Поручителя. 28.05.2012 року в рахунок погашення неіснуючої заборгованості у Позичальника ОСОБА_2 Банком було списано з рахунку Поручителя кошти в розмірі 150 000,00 грн. 22.09.2014 року постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № 904/233/14 договір поруки № 32 від 14.05.2012 року визнано недійсним з моменту його вчинення.

З урахуванням зазначених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті (отримані) та збережені належні позивачу кошти в розмірі 150 000,00 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 року по 28.12.2015 року у розмірі 72 359,65 грн.

Розглянувши заявлені вимоги позивача, місцевий господарський суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, стягнення з відповідача на користь позивача 150 000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 70 253,56 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. В задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції відмовив.

Стосовно обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 150 000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів колегія суддів враховує наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 року у цивільній справі № 2-727/11 позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в Хмельницькій області, Полонському районі, АДРЕСА_1 для погашення боргу за договором кредиту від 29.01.2008 року та виселення відповідачів із житлового будинку були залишені без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 року залишено без змін.

В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.10.2012 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 року та ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012 року залишені без змін.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 року у справі № 904/233/14 визнано недійсним договір поруки № 32 від 17.05.2012 року, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ФГ "Березенське", з моменту його вчинення.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.11.2014 року у справі № 904/233/14 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014 року залишено без змін.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Матеріали справи свідчать, що на час укладення 17.05.2012 року між ПАТ "КБ "ПриватБанк" та ФГ "Березенське" договору поруки, вже було встановлено та підтверджено відповідним судовим рішенням у цивільній справі той факт, що внаслідок визнання Кредитного договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 року в судовому порядку неукладеним, будь-які цивільні права та обов'язки за цим Кредитним договором у сторін не виникали, тобто було відсутнє основне зобов'язання ОСОБА_2 перед ПАТ КБ "ПриватБанк". Таким чином, договір поруки від 17.05.2012 року було укладено з порушенням вимог законодавства України.

Згідно із частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між Банком і Клієнтом.

У відповідності із пунктом 26.4 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника Банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно із пунктом 6.1 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року № 22 (надалі - Інструкція), банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.

В пункті 26.3 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", договірне списання - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Пунктом 6.2 Інструкції встановлено, що договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

В пункті 6.5 Інструкції передбачено, що якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Так, згідно із пунктом 2.1.4 Договору поруки № 32 від 17.05.2012 року сторони погодили право Банку, у випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого пунктом 2.4.1, здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків, що належать поручителю (позивачу), що оформлюється меморіальним ордером з реквізитом "Призначення платежу" - інформація про платіж, номер, дату та пункт цього договору, що передбачає можливість договірного списання.

Відповідно до вказаного пункту договору, 28.05.2012 року відповідачем було списано з рахунку позивача грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. , в призначенні платежу вказано: "погашення заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 року, згідно договору поруки № 32 від 17.05.2012 року, згідно пункту 2.1.4 (т. 1, а.с.30).

Статтею 1073 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Оскільки відповідач без достатніх правових підстав списав грошові кошти з рахунку позивача, у відповідача виник обов'язок повернути ці кошти позивачу.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів в сумі 150 000,00 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 року по 28.12.2015 року у розмірі 72 359,65 грн., колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 72 359 грн. 65 коп., посилаючись на частину 2 статті 625, статті 1048, 1073 та 1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Так, статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що проценти річних, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, передбачені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статті 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 Цивільного кодексу України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Така ж позиція викладена в пункті 5.2 та Розділі 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Таким чином, застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України є безпідставним оскільки вимоги позивача не є грошовими в розумінні вказаної статті.

При цьому, сторонами не було встановлено розміру процентів за користування чужими грошовими коштами. Проте, звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач здійснив нарахування цих процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Можливість визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у разі, якщо розмір процентів не встановлений договором передбачено лише частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини за договором позики.

Отже, позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 Цивільного кодексу України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Щодо подібності правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі правовідносинам за договором позики слід враховувати наступне.

Так, на час списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача, тобто їх одержання відповідачем, останній мав усвідомлювати відсутність правових підстав для одержання зазначених коштів та наявність обов'язку повернути позивачу таку ж суму грошових коштів. Оскільки відповідач безпідставно одержав і фактично користується грошовими коштами позивача, він відповідно до статті 536 ЦК України зобов'язаний сплачувати проценти.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо правомірності здійснення нарахування позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами, виходячи із рівня облікової ставки Національного банку України, оскільки на вказані правовідносини можуть бути розповсюджені положення статті 1048 Цивільного кодексу України із застосуванням аналогії закону.

При цьому, перевіривши розрахунок позивача, судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що він здійснений арифметично невірно, та за розрахунком місцевого господарського суду правомірним є нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 70 253,56 грн.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами підлягають частковому задоволенню в сумі 70 253,56 грн.

Щодо тверджень відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів апеляційної інстанції враховує наступне.

У відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на норму частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України строк позовної давності не можна вважати таким, що сплинув, оскільки лише 22.09.2014 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом прийнято постанову у справі № 904/233/14, якою було визнано недійсним договір поруки № 32 від 17.05.2012 року. І саме з цього часу позивачу у справі стало відомо про порушення його прав, пов'язане із списанням з нього грошових коштів на підставі договору поруки № 32 від 17.05.2012 року.

Вищевикладене спростовує твердження відповідача про сплив строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини та їх правові наслідки відповідають дійсності та доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року у справі № 904/749/16 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 15.08.2016 року.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя І.М. Науменко