ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 серпня 2016 р. Справа № 903/422/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 422 032,87 грн.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: Тіньков Д.Л. дов. №01-14/03/16 від 14.03.2016 року, Беньковський А.А., дов. №01-21/07/16

від відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, дов. від 24.06.2016 року,

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

В судовому засіданні здійснюється звукозапис за допомогою програмно-апаратного комплексу "Діловодство спеціалізованого суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть: Позивач - ТзОВ "Каменяр" ставить вимогу стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 400 000 грн. та 22 032,87 грн. штрафні санкції.

При обґрунтуванні заявленої вимоги вказує, що рішенням господарського суду Хмельницької області стягнуто з товариства "Каменяр" на користь підприємця ОСОБА_1 суму 290 236,86 грн., з врахуванням штрафних санкцій, по договору поставки №936 від 05.04.2013 року. Дана сума оплачена товариством 16.03.2016 року, тому 22.03.2016 року за заявою підприємця виконавчою службою було закінчено виконавче провадження та знято обтяження з майна та рахунків товариства.

08.02 та 22.03 2016 року представником підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_6 отримано від заступника директора товариства "Каменяр" в загальній сумі 400 000 грн., що підтверджено відповідними розписками, засвідченими печаткою підприємця ОСОБА_1

Вважає, що кошти в сумі 400 000 грн. отримані відповідачем без достатніх правових підстав, а тому підлягають поверненню згідно положень ст. 1212 ЦК України.

25.03.2015 року відповідачу направлена вимога про повернення коштів, яка залишена без відповіді та задоволення.

При нарахуванні пені в сумі 20 054,79 за період з 20.04.2016 по 23.05.2016 року посилається на ч. 6 ст. 231 ГК України, ч. 1, 3 ст. 549, ч. 2 ст. 550 ЦК України, 3% річних в сумі 1 578,08 грн. та інфляційних в сумі 400 грн. на ч. 2 ст. 265 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позов, додатковому поясненні від 02.08.2016 року, його представники в судовому засіданні вимогу позивача заперечують, вважають її безпідставною. При цьому зазначають, що між позивачем та відповідачем 05.04.2013 року було укладено договір поставки №936, по якому у позивача виникла заборгованість перед підприємцем ОСОБА_1 на суму 181 744,42 грн.; рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 стягнуто з товариства 290 236,86 грн. з врахуванням штрафних санкцій; дана сума оплачена позивачем 16.03.2016 року, а 22.03.2016 року було закінчено виконавче провадження по виконанню рішення про стягнення 290 232,86 грн.

До перерахування коштів, а саме 08.02.2016 товариству виставлена претензія №765 про оплату заборгованості. Вимоги претензії відповідачем було задоволено шляхом оплати 400 000 грн., що підтверджено розпискою від 08.02.2016 року на суму 100 000 грн., та розпискою від 22.30.2016 року на суму 300 000 грн.; в яких зазначено, що грошові кошти отримано в якості погашення заборгованості ТзОВ "Каменяр" перед ФОП ОСОБА_1 по договору поставки №936 від 05.04.2013 та згідно претензії №765 від 08.02.2016 року.

Вважає, що оскільки між сторонами існували зобов'язання, що випливають з договору поставки №936, який зазначений в документах (розписках) та не визнаний не дійсним, підстав для застосування норм статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, на яку посилається позивач при заявлені позову, не має.

Зазначає, що системний аналіз положень ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1,2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку, що чинний договір чи інший правочин у вигляді визнання претензії та сплати коштів, отримання розписки є достатньою правовою підставою набуття майна (отримання грошей), тому набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Посилання позивача на той факт, що рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.01.2015 року встановлено меншу суму заборгованості ніж було сплачено, вважає безпідставним, оскільки зазначене передувало факту виставлення претензії від 08.02.2016 року, з якою товариство "Каменяр" погодилося в повному обсязі, що підтверджується змістом розписки від 22.03.2016 року, і відповідно передбачає наявність у сторін договірних відносин та відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України у спірних правовідносинах. При цьому посилається на практику викладену Верховним судом України у справі №6-100цс15, згідно якої у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних відносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Також, посилаючись на пп. 5.2 п. 5 Постанови Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зазначає, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції та відсотків річних не виникає у випадках повернення безпідставно отриманих коштів, зокрема і по ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач. Тому вимога про стягнення 3% річних в сумі 1 578,08 та 400 000 грн. інфляційних є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Посилаючись на норми ст. 549 ЦК України, ст. 230 ГК України, які дають визначення пені, вважає необґрунтованою вимогу в частині стягнення пені в сумі 20 054,79 грн., оскільки позивачем не наведено жодних підстав невиконання відповідачем умов договору поставки, за які застосовуються відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне виконання зобов'язань.

В ході розгляду справи представник позивача пояснив, що передача коштів в сумі 400 000 грн. заступником директора товариства "Каменяр" ОСОБА_7 згідно розписок від 08.02.2016 та від 22.03.2016 року, була вимушеним заходом з метою зняття арешту з майна товариства (мобільної щокової дробилки), яка знаходилась на зберіганні у ФОП ОСОБА_1, і щодо якої вирішувалось питання реалізації в разі несплати коштів по претензії від 08.02.2016 №765.

02.08.2016 року позивачем на виконання вимог ухвали суду від 13.07.2016 року надано реєстр дебіторів та кредиторів товариства станом на 01.01.2016 року та 31.03.2016 року; копія договору позики працівнику товариства ОСОБА_8, баланс та звіт про фінансові результати станом 31.12.2015 року з розшифровкою дебіторів та кредиторів; накази про облікову політику товариства з 01.08.2013 року по 31.03.2016 року.

В поясненні від 01.08.2016 року №01-01/08/16 позивач вказує, що претензія відповідача не є правовим актом; зазначена в претензії вимога є компенсацією курсової різниці, яка не передбачена в договорі поставки, що встановлено рішенням господарського суду Хмельницької області при розгляді справи за позовом ФОП ОСОБА_1 до ТзОВ «Каменяр», тому в силу ч.3 ст.35 ГПК України дана обставина є встановленою і не підлягає повторному доказуванню.

Також в поясненні вважає безпідставними посилання відповідача на Постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» та Постанову Верховного суду України у справі №6-100ЦС15, згідно якої розглядався спір щодо продажу майна без належного документального оформлення.

Вказує, що оскільки підприємець не мав жодної правової підстави нараховувати та стягувати кошти в якості компенсації курсової різниці, тому отримані через представника кошти в сумі 400 000 грн. мають бути повернуті з урахуванням штрафних санкцій.

Відповідачем подано повторне клопотання про витребування з Чемеровецького відділення Городоцької ОДПІ податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум отриманого з них податку (ф1ДФ) товариства «Каменяр» за перший квартал 2016 року.

Також клопотання про витребування додаткових доказів від відповідача за №01-02/08/16 від 02.08.2016 року подано представником позивача.

Дані клопотання розглянуто в судовому засіданні.

Заслухавши думки представників сторін по заявлених клопотаннях, суд вирішив відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що враховуючи предмет спору, в матеріалах справи достатньо доказів необхідних для вирішення заявленого позивачем позову по суті.

З матеріалів справи, пояснень представників сторін вбачається наступне.

15.04.2013 року між ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) та ТзОВ «Каменяр» (Покупець) було укладено договір поставки №936, за яким Постачальник зобов'язався поставляти Покупцю товарно-матеріальні цінності зазначені у видаткових накладних, а Покупець їх приймати і оплачувати.

В зв'язку з невиконанням зобов'язань по оплаті товару, рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 року, справа №924/1925/14 (а.с.88-92), було стягнуто з ТзОВ «Каменяр» на користь ФОП ОСОБА_1 181744,42 грн. боргу, 24 049,52 грн. - 10% річних, 39 934,29 грн. пені, 38 817,71 грн. інфляційних втрат та 5690,92 грн. судового збору. В частині стягнення упущеної вигоди внаслідок збільшення курсу валюти Євро по відношенню до національної валюти України гривні в розмірі 94 428,04 грн. було відмовлено.

Як зазначено в рішенні підставою відмови стало те, що в договорі та накладних на відпуск товару не було будь-яких застережнь щодо зміни ціни товару в залежності від зміни курсу Євро.

На виконання даного рішення видано наказ №924/1925/14 від 12.03.2015 року на суму 290 236,86 грн.

14.03.2016 року товариство «Каменяр» платіжним дорученням №4 перерахувало підприємцю ОСОБА_1 290 236,86 грн. по вищезазначеному наказу та платіжним дорученням №5 виконавчий збір в сумі 2907,89 грн. (а.с.80).

Згідно заяви стягувача - ФОП ОСОБА_1 від 16.03.2016 року виконавча служба 22.03.2016 року винесла Постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49730032, в зв'язку зі сплатою боржником (ТзОВ «Каменяр») заборгованості в повному обсязі (а.с.81-82).

Згідно розписки від 08.02.2016 року ОСОБА_9, який діяв від імені ФОП ОСОБА_1 по довіреності від 26.12.2014 року, було отримано від ОСОБА_7 заступника директора «Каменяр» 100 000,00 грн. в якості оплати заборгованості по договору №936 від 15.04.2013 року (а.с.13). В розписці наявні підпис ОСОБА_6 та печатка ФОП ОСОБА_1

Згідно розписки від 22.03.2016 року юрисконсульт ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_6 отримав від заступника директора ТзОВ «Каменяр» ОСОБА_7 300 000,00 грн. в якості заборгованості по договору поставки №936 від 05.04.2012 року, що підтверджується претензією №765 від 08.02.2016 року (а.с.14). Дана розписка підписана юрисконсультом ОСОБА_6 та скріплена печаткою підприємця ОСОБА_1

Тобто, як слідує з зазначених розписок, підставою оплати коштів в сумі 400 000,00 грн. вказана заборгованість по договору №936 від 05.04.2013 року та претензія №765 від 08.02.2016 року. Факт отримання коштів в сумі 400 000,00 грн. відповідачем не оспорюється.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 призначений на посаду заступника директора ТзОВ «Каменяр» з 07.03.2012 року згідно наказу №03-03/12, згідно довіреностей від 25.4.2013 року та №05-03/13 від 05.03.2013 року йому було надано право представляти інтереси товариства, в тому числі оплачувати необхідні платежі.

Претензія №765 від 08.02.2016 року (зазначена в розписці від 22.03.2016 року) підприємцем ОСОБА_1 була заявлена на суму 700 000,00 грн.

Згідно розрахунку наведеного в претензії в суму 700 000,00 грн. включено заборгованість стягнуту по рішенню господарського суду Хмельницькї області від 26.02.2015 року (181 744,42 грн. боргу, 24 049,52 грн. 10 % річних, 39 934,29 грн. пеня, 38 817,71 грн. інфляційних втрат, 5690,92 грн. судовий збір) та упущену вигоду у зв'язку із збільшенням курсу Євро, по двох видаткових накладних в розмірі 444 088,70 грн.

Вважаючи, що кошти в сумі 400 000,00 грн. отримано відповідачем без належної правової підстави, позивач згідно заявленої вимоги просить їх стягнути з відповідача згідно ст.1212 ЦК України.

Згідно долученого до позову розрахунку на суму 400 000,00 грн. за період з 20.04.2016 року по 23.05.2016 року нараховано пеню в розмірі 20 054,79 грн., 3% річних - 1578,08 грн. та інфляційні 400 грн. (а.с.12).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що вимога позивача підлягає задоволенню лише в частині стягнення коштів в сумі 400 000,00 грн., щодо вимоги про стягнення пені, інфляційних та 3% річних, то дана необґрунтована і задоволенню не підлягає.

Даний висновок зроблено з врахуванням наступного.

Відповідно до ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти:1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Суд вважає, що матеріалами справи підтверджено, як факт набуття відповідачем коштів в сумі 400 000,00 грн. по розписках від 08.02. та 22.03.2016 року, так і відсутність для їх набуття правових підстав, а тому правомірним є посилання позивача на норми ст.1212 ЦК України.

Доводи позивача, що кошти в сумі 400 000,00 грн. сплачено згідно договору поставки №936 від 05.04.2013 року та визнаної позивачем претензії, не беруться судом до уваги, оскільки, як зазначалось вище за розрахунком відповідача (по претензії), дана сума є упущеною вигодою у звязку із збільшенням курсу Євро по двох видаткових накладних.

Водночас, рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 року встановлено відсутність правової підстави для стягнення з ТзОВ «Каменяр» упущеної вигоди у вигляді курсової різниці по договору поставки №936 від 05.04.2013 року.

Згідно ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання відповідача на претензію №765 від 08.02.2016 року, як підставу сплати коштів по розписках, то дана за своєю природою не є актом, що породжує між сторонами відповідні зобовязання, а лише є вимогою і тому дані твердження не беруться судом до уваги.

Щодо обставин наведених відповідачем в додатковому поясненні від 02.08.2016 року, то дані не спростовують факту безпідставного отримання ним коштів в сумі 400 000,00 грн. та не є підставою для відмови в позові.

При відмові в частині стягнення пені, інфляційних та 3% річних судом враховано наступне.

За частиною 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказано в п.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ №14 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.4,6 ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Водночас, враховуючи предмет спору, між сторонами по справі відсутні договірні відносини, що передбачають застосування штрафної санкції у вигляді пені, тому в позові про стягнення пені в сумі 20 054,79 грн. слід відмовити.

Керуючись ст.1212 ЦК України, ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (45614, АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр» (31600, Хмельницька обл., Чемеровецький район, смт.Чемерівці, вул.Щорса,2, ) безпідставно отримані грошові кошти в сумі 400 000,00 грн., а також 6000,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Відмовити в позові в частині стягнення пені, інфляційних, відсотків річних на суму 22 032,87 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено

05.08.2016

Суддя С. В. Костюк