ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2016 р.Справа № 922/3310/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Київського району м. Харкова
до 1. Харківської міської ради, м. Харків, 2. ОК "ЖБК "Перемога 2000", м.Харків
про скасування рішення, визнання недійсним державного акту та зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників:

прокурора - Алекаєва Ю.В. (посв.№042342 від 29.03.2106 року);

відповідача-1 - ОСОБА_1 (дов.№08-11/7812/2-15 від 30.12.2015 року;

відповідача-2 - ОСОБА_2 (дов.№1/2015 від 03.08.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Київського району м.Харкова звернувся до господарського суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування п.12.2. додатку 1 до рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 30.09.2009р. № 206/09; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 837407, зареєстрованого в Управлінні Державного земельного агентства у місті Харкові; зобов'язання Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Перемога 2000" передати Харківській міській раді земельну ділянку, площею 0,1497 га з кадастровим номером :08:001:0075. Судові витрати прокурор просить покласти на відповідачів. У позовній заяві прокурором Київського району м.Харкова також було заявлено клопотання про вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,1497 га, з кадастровим номером :08:001:0075.

14.08.2015р. відповідачем-2 було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вищевказаних вимог Прокурора Київського району м.Харкова. Свою заяву відповідач-2 обґрунтовує тим, що державі, інтереси якої представляє прокурор, було відомо про наявність державного акта на право власності на спірну земельну ділянку з моменту його державної реєстрації, а саме з 17.12.2009р.

Представник відповідача-1 звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду в порядку ст.81 ГПК України, у зв'язку з тим, що заступником прокурора безпідставно подано позов в інтересах держави без визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідношеннях. Також відповідач-1 надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, посилаючись те, що Харківська міська рада цілком обґрунтовано прийняла спірне рішення, керуючись ст.41 Земельного кодексу України та іншими нормами чинного законодавства; прокурором не наведено жодного доказу порушення цивільних прав та інтересів внаслідок прийняття спірного рішення. Крім того, відповідач-1 вказує на наявність підстав для застосування позовної давності та просить відмовити у позові.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.08.2015р. у справі №922/3310/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.09.2015 р. у справі № 922/3310/15 залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 18.08.2015 р.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.2016 р. рішення господарського суду Харківської області від 18.08.2015р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.09.2015р. у справі №922/3310/15 було скасовано. Справу №922/3310/15 направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

23.05.2016 р. справу №922/3310/15 було передано до розгляду судді Аріт К.В., на підставі довідки про автоматичний розподіл справ між суддями.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.05.2016 р. прийнято справу №922/3310/15 до розгляду та призначено судове засідання на 13.06.2016 р.

13.06.2016 р. ХМР надала до суду відзив (вх.№19485), в якому проти позову заперечує повністю, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в позові.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.06.2016 р. було відкладено розгляд справи на 12.07.2016 р.

12.07.2016 р. прокурор через канцелярію суду надав клопотання (вх.№22729) про поновлення строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.07.2016 р. було відкладено розгляд справи на 25.07.2016 р.

25.07.2016 р. відповідач-2 надав до суду заяву про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на 15 днів (вх.№24263, №24269) та заяву про застосування строків позовної давності (вх.№24175).

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані сторонами документи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.07.2016 р. було продовжено строк розгляду спору по 08.08.2016 р. включно, відкладено розгляд справи на 03.08.2016 р., прийнято до розгляду заяву відповідача-2 про застосування позовної давності.

У судовому засіданні 03.08.2016 р. прокурор заяву про забезпечення позову та позов підтримував, заперечував проти задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 03.08.2016 р. відповідачі-1,2 заперечували проти заяви про забезпечення позову, підтримували заяву про залишення позову без розгляду та заяву про застосування строків позовної давності, проти позову заперечували.

Враховуючи те, що норми ст.65 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Прокурор звернувся до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій держави.

Згідно з п.2 ст.121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво в суді інтересів держави та громадянина у випадках, визначених законом. Статтею 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України, право звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають право підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності. У випадках передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

На підставі ст.2 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, прокурор може звертатися до суду із заявами про захист інтересів держави та брати участь у цих справах.

Частиною 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року за №З-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст.36-1 Закону України Про прокуратуру, представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь - якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Офіційним тлумаченням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року визначено, що під органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно зі ст.1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, територіальна громада - жителі, обєднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне обєднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад, сіл селищ, міст через міські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Як визначено ст.10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Харківська міська рада представляє інтереси територіальної громади м.Харкова.

У позові прокурор послався на те, що в ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території району, прокуратурою Київського району м.Харкова було встановлено, що п. 12.2. додатку 1 до рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 30.09.2009р. № 206/09 Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Перемога 2000" (2-й відповідач) було надано у власність земельну ділянку (кадастровий номер :08:001:0075), яка належала територіальній громаді м.Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови, площею 0,1947 га, для будівництва та подальшої експлуатації малоповерхової житлової забудови по вул.Шевченка, 260.

На підставі вищевказаного рішення Харківської міської ради Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові (на той час - Управління Держкомзему у м.Харкові) було видано ОК "ЖБК "Перемога 2000" державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯИ № 837407, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Відповідно до інформації Управління Державного земельного агентства у місті Харкові Харківської області, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, яка надана ОК "ЖБК "Перемога 2000", за 2015 рік складає 566324,00 грн.

Прокурор у позові зазначає, що рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 30.09.2009р. № 206/09 прийнято усупереч вимогам ст. 41 Земельного кодексу України, ст.ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985р. № 186, що є підставою для визнання його незаконним та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, яку видано на підставі незаконного рішення, а також зобов'язання ОК "ЖБК "Перемога 2000" передати Харківській міській раді земельну ділянку, площею 0,1497 га з кадастровим номером :08:001:0075.

Таким чином, прокурор при поданні позовної заяви належними та допустимими доказами обґрунтував, яким чином прийняття спірного рішення ХМР порушує права та охоронювані законом інтереси держави відповідачами, та в чому полягає таке порушення, що підтверджується матеріалами справ.

З приводу подання відповідачем-1 заяви про залишення позову без розгляду в порядку ст.81 ГПК України, у зв'язку з тим, що заступником прокурора безпідставно подано позов в інтересах держави без визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідношеннях, слід зазначити, що в силу положень статті 29 ГПК України, прокурор має право представляти інтереси держави у суді та вимагати вирішення спору по суті. Відтак, подання позовної заяви прокурором без визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідношеннях не може бути підставою для припинення провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене та судову практику щодо представництва прокуратури інтересів держав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду, на підставі п.1 ч.1 ст.81 ГПК України, у зв'язку з необґрунтованістю посилання відповідача-1 на незаконність представництва інтересів держави у суді без визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідношеннях прокурором.

Так, Харківська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення була зобов'язана з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту.

На підставі вказаного рішення Харківської міської ради Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові (на той час - Управління Держкомзему у м. Харкові) видано ОК ЖБК Перемога 2000 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 837407 від 14.09.2011р..

Разом з тим, вказане рішення прийнято усупереч вимогам ст.41 Земельного кодексу України (далі - ЗКУ), ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК) та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985р. №186 (далі - Примірний статут).

Відповідно до ст.133 ЖК громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до ст.135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до ст.137 ЖК житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Відповідно до ч.б ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до абз.2 п.5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Відповідно до п.5 Примірного статуту, число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. При будівництві одно і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік.

Відповідно до абз.1 п.45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Відповідно до абз. 1 п.74 Примірного статуту контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів.

Однак, ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 створено всупереч вимогам вищевказаних правових норм, а саме вимог ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту.

Так, всупереч ч.б. ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 (протокол загальних зборів засновників від 27 липня 2009 року) та список членів кооперативу, затверджений протоколом загальних зборів засновників кооперативу, не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Відповідно до статуту ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 та протоколу загальних зборів засновників від 27.07.2009р. кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст.137 ЖК.

Доказів того, що члени кооперативу (відповідача-2) потребують поліпшення житлових умов не надано.

Всупереч п.5 Примірного статуту, з урахуванням того, що число членів кооперативу не визначено виконавчим комітетом Харківської міської ради, число його членів не повинно бути менше пяти. При цьому відповідно до переліку членів кооперативу, затвердженому протоколом установчих зборів засновників кооперативу від 27.07.2009р., число його членів три.

Усупереч вимогам ст.137 ЖК та Примірного статуту статут ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 не відповідає вимогам Примірного статуту.

Так, п.5.1 статуту кооперативу усупереч ст.ст.133, 135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту передбачає можливість юридичних осіб бути членами кооперативу, п.5.2. статуту кооперативу усупереч абз.1 п.45 Примірного статуту передбачає можливість членів кооперативу бути членами кількох кооперативів. Крім того, в статуті ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 усупереч ст.135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку).

Так, на момент створення ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 його члени були у віці понад 30 років. Так, ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2

Частиною 2 статті 10 Закону України Про кооперацію передбачено, що членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності. Виходячи з цього, встановлення Примірним статутом 30-ти річного обмеження віку для учасників молодіжного ЖБК є невідповідністю ч. 2 ст.10 Закону України Про кооперацію, який прийнятий пізніше та який має вищу юридичну силу.

Так, за організаційно-правовою формою ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 є обслуговуючим кооперативом, що відображено у п.1.1. статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом його економічної діяльності управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту (код 68.32)

Відповідно до ст.2 Закону України Про кооперацію обслуговуючий кооператив- кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Тобто метою створення обслуговуючого кооперативу не може бути будівництво житлових будівель.

Факт того, що ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 не є житлово-будівельним кооперативом підтверджується тим фактом, що відповідно до листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області від 27.05.2015р. №1020-3093 кооператив так і не розпочав будівництво, декларація про початок будівництва обєкту нерухомого майна за адресою м. Харків, вул. Шевченка, 260 у відповідному Департаменті не зареєстрована.

Відповідно до п.12.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 30.09.2009р. №206/09 ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 повинен був виконати будівництво житлової будівлі до 31.12.2014р..

Однак, у статуті ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 не визначено кількість квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить меті.

Враховуючи викладене, п.12.2 додатку 1 до рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 30.09.2009р. № 206/09 є незаконним. Вказане рішення прийнято в порушення вимог ст.41 ЗК України, ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту.

Відповідно до абз.1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984р. №470, облік таких громадян здійснюється виконавчий комітет саме Харківської міської ради; статут ОК ЖБК ПЕРЕМОГА 2000 зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті під номером 0044673 від 28.07.2009р..

Таким чином, ХМР мало всі можливості для перевірки кооперативу.

До такого висновку прийшла колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України під час прийняття постанови від 17.04.2014р. №21-195а14.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Приписами ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. №6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки п.12.2. додатку 1 до рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 30.09.2009р. №206/09 є незаконним через невідповідність кооперативу відповідача-2 вимогам законодавства, яке слугувало підставою для подальшого оформлення державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯИ №837407, то відповідний державний акт на право власності не відповідає законові.

Щодо застосування строків позовної давності суд встановив наступне.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання незаконним та скасування п. 12.2. додатку 1 до рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 30.09.2009р. № 206/09; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 837407, зареєстрованого в Управлінні Державного земельного агентства у місті Харкові; зобов'язання Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Перемога 2000" передати Харківській міській раді земельну ділянку, площею 0,1497 га з кадастровим номером :08:001:0075. Судові витрати прокурор просить покласти на відповідачів.

В процесі судового розгляду даної справи, відповідачами було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вищевказаних вимог прокурора, яка мотивована тим, що державі, інтереси якої представляє прокурор, було відомо про наявність державного акта на право власності на спірну земельну ділянку з моменту його державної реєстрації, а саме з 17.12.2009р..

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК).

Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст.261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом із тим ч.ч.1, 2, 4 ст.29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч.1 ст.261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Відповідно до п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

Частиною 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із ст.1 Закону України "Про прокуратуру" здійснює прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Таким чином, до спірних взаємовідносин за позовом прокурора встановлюється загальна позовна давність, яка, згідно з ст.257 ЦК України, становить три роки.

Відповідно до п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права і про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли і порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу пленарного засідання 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 30.09.2009р., на якому було прийнято спірне рішення про надання ОК "ЖБК "Перемога 2000" (2-й відповідач) у власність земельної ділянки, площею 0,1497 га, для будівництва та подальшої експлуатації малоповерхової житлової забудови по вул.Шевченка, 260, був присутній прокурор м.Харкова ОСОБА_5

Рішення 36-ї сесії Харківської міської ради 5 скликання від 30.09.2009р. було надіслано прокурору міста Харкова державному раднику юстиції ІІІ класу ОСОБА_5 супровідним листом, копію якого надано 1-м відповідачем.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014р. № 6-152и, за змістом норми частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Таким чином, обізнаність прокурора про оскаржуване рішення є доведеною з дати ухвалення рішення - 30.09.2009р.

У зв'язку із обізнаністю з 30.09.2009р. прокурора м.Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради, згідно із Постановою Верховного Суду України від 29.10.2014р. № 6-152цс14, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 Закону України "Про прокуратуру".

Отже, початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради від 30.09.2009р., починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який перебував на пленарному засіданні, та у відповідності до ст. 257 ЦК України, строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 30.09.2012р..

Наказами Генеральної прокуратури України від 12.04.2011р. № 3гн "Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України" (п.10) та від 07.11.2012р. № 3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів" (п.3.1.) на органи прокуратури покладені обов'язки перевіряти законність правових актів Кабінету міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, не тільки в межах перевірки певних актів органів місцевого самоврядування а й встановлені певні строки для здійснення прокурорського нагляду, тобто щомісяця.

Отже, прокурор, зобов'язаний був здійснити наглядові функції з приводу перевірки законності оскаржуваного рішення Харківської міської ради протягом місяця з дня його прийняття.

Проте, позов про скасування спірного рішення було подано прокурором Київського району м.Харкова до господарського суду лише 05.06.2015р., тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Таким чином, прокурором не була реалізована об'єктивна можливість знати про підстави прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради у місячний строк з моменту його ухвалення, шляхом здійснення заходів прокурорського нагляду, яка між тим збігається із обов'язками прокурора згідно із п.7 ст.15 Закону України "Про прокуратуру".

У своїй постанові № 3-23гс14 від 27.05.2014р. Верховний Суд України дійшов висновку, що перебування прокурора під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийняте оскаржуване рішення, є початком перебігу строку позовної давності, згідно з ч.1 ст.261 ЦК, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Та початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати, коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.

Аналогічна правова позиція щодо зазначеного питання викладена Верховним Судом України у постанові від 27.05.2014р. у справі № 5011-32/13806-2012, що була допущена до провадження з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, якою було скасовано постанову Вищого господарського суду України від 17.12.2013р., якою залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2013р. та рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2012р. про задоволення позову та поновлення заступнику прокурора міста Києва позовної давності, яку пропущено з поважних причин, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Відповідно до цієї постанови Верховний Суд України у справі № 5011-32/13806-2012 дійшов висновку про те, що спірні правовідносини регулюються ч.1 ст.261 ЦК України та зазначив, що початок перебігу строку позовної давності, яку встановлено для сторін, особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист прав цієї особи . Такої ж самої позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 01.07.2015р. у справі №6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що нездійснення прокурором своїх цивільних прав, як уповноваженого державного органу у визначений законом строк, а відтак і звернення до суду після спливу строків позовної давності, є підставою для їх застосування згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки прокурор в даному випадку, як уповноважений державою на її захист орган, має рівні з іншими цивільні права.

Отже, спірне рішення було прийнято ще у 2009 році, а не здійснення прокурором перевірки законності рішення є лише підтвердженням бездіяльності прокурора, оскільки цей обов'язок був передбачений відповідними наказами Генерального прокурора, які є обов'язковими до виконання згідно із ст.15 Закону України "Про прокуратуру".

Посилання прокурора на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України від 20.12.2011р. "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства") є необґрунтованим, оскільки вказаним Законом, що набрав чинності 15.01.2012р., даний пункт було виключено, а пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень зазначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Вищого господарського суду України від 04.08.2015р. у справі № 922/1403/15.

Частиною 4 ст.267 Цивільного кодексу України, визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову.

Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу, тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Таким чином, суд встановив, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, однак, подана до суду прокурором після спливу трирічного строку позовної давності, причини пропуску позовної давності під час розгляду справи в суді прокурором документально не обґрунтовані, клопотання про його поновлення прокурором не обґрунтоване (ст. 267 Цивільного кодексу України), тому в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування п.12.2. додатку 1 до рішення 36 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 30.09.2009 р. № 206/09; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1497 з кадастровим номером :08:001:0075 серії ЯИ № 837407 та зобов'язання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Перемога 2000" передати, а Харківську міську раду прийняти спірну земельну ділянку за актом прийому-передачі, слід відмовити, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

У позовній заяві прокурором Київського району м.Харкова також було заявлено клопотання про вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,1497 га, з кадастровим номером :08:001:0075.

Статтею 65 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського пору суддя вчиняє в необхідних випадках такі дії по підготовці справи до розгляду, зокрема, вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до ст.66 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи суд має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з ст.67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, що стосуються предмету спору.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Розглянувши заявлене прокурором клопотання, суд, керуючись ст.ст.66, 68 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне відмовити у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку через відсутність обґрунтування даного клопотання належними доказами та недоведеність прокурором того, що невжиття запропонованого заходу до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду в подальшому.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.ст.44, 49 ГПК України, та в разі відмови в задоволенні позову, покладаються на прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 33, 35, 43, 44, 49, 66, 67, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 08.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_6

Справа №922/3310/15