РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016Справа №910/6714/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготехпром"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Європейська факторингова компанія розвитку"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Станкотехімпорт ЛТД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Публічне акціонерне товариство "Криворізький турбінний завод "Констар"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014р.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Івасів Ю.Ю. - за довіреністю від 15.12.2014 року;

від відповідача-1: Тарнавська О.В. - за довіреністю №2 від 11.01.2016 року;

від відповідача-2: Биковський О.І. - за довіреністю №1 від 13.01.2016 року;

від третьої особи-1: не з'явилися;

від третьої особи-2: не з'явилися;

Обставини справи :

19 березня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до ТОВ «Енерготехпром» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014р..

Позовні вимоги мотивовані тим, що Договір укладено між відповідачами з порушенням вимог частини першої статті 512 ЦК України через відступлення права вимоги, яке не належало кредиторові на момент укладення Договору. Відтак це є недотриманням вимог статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання Договору недійсним. Позивач зазначав, що хоча він не є стороною оспорюваного правочину, проте є заінтересованою особою у розумінні статей 215, 216 ЦК України, оскільки укладення спірного правочину спрямовано на невиконання кредиторських вимог позивача у справі про банкрутство ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2015р. у справі №910/6714/15-г (суддя Літвінова М.Є.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015 (головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.) та Постановою Вищого Господарського Суду України від 19.11.2015р. (головуючий суддя В. Саранюк, судді: С. Владимиренко, Н. Кочерова) відмовлено Публічному акціонерному товариству "Укрсоцбанк" в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду України від 13.04.2016 року (категорія справи №3-238гс16) у справі №910/6714/15-г Постанову Вищого господарського суду України від 19 листопада 2015 року, постанову Київського апеляційного господарського суду від 17 вересня 2015 року та рішення Господарського суду м. Києва від 8 червня 2015 року у справі №910/6714/15-г скасовано, а справу передано на розгляд до Господарського суду м. Києва.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суд м. Києва від 25.04.2016 року №04-23/819 "щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ", у зв'язку з поверненням Верховним судом України справи, в якій рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2015 (суддя Літвінова М.Є.), постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015 та Постанова Вищого господарського суду України від 19.11.2015скасовані постановою ВСУ від 13.04.2016 року, з передачею справи на новий розгляд - призначено повторний автоматичний розподіл справи, за наслідками якого справу розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2016 року суддею Якименко М.М. справу № 910/6714/15-г прийнято до свого провадження та призначено її розгляд на 24.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2016 року відкладено розгляд справи на 01.06.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року відкладено розгляд справи на 08.06.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 року, в зв'язку з нез'явленням відповідача-2 та третіх осіб, відкладено розгляд справи на 29.06.2016 року.

В судове засідання 29.06.2016 року представники третіх осіб не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 29.06.2016 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, представники відповідачів позовні вимоги не визнали та просили суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 29.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, відповідача-1 та відповідача-2 Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі по тексту - кредитор, відповідач-2, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерготехпром» (далі по тексту - новий кредитор, відповідач-2, ТОВ «Енерготехпром») укладено договір відступлення права вимоги №В-05/14 (далі по тексту - Договір №В-05/14, оспорюваний договір).

Згідно з пунктом 2.1 Договору №В-05/14, кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена в пункті 3.9 договору, та набути означене право вимоги за договором поставки.

Статтею 1 Договору №В-05/14 передбачено, що первісним кредитором є ТОВ «Станкотехімпорт ЛТД», боржником - ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар». Право вимоги кредитора у зобов'язанні до боржника виникло на підставі договору поставки. Договором відступлення - є договір відступлення права вимоги від 15 квітня 2014 року №Ф-05/14, укладений між первісним кредитором та кредитором, на підставі якого первісний кредитор відступає кредитору, а кредитор набуває право вимоги первісного кредитора до боржника за договором поставки.

За пунктом 2.2 Договору №В-05/14 загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 5 433 327 грн. 87 коп.

Згідно з пунктом 3.9 Договору №В-05/14, ціна договору складає суму коштів у національній валюті України у розмірі 2 700 000 грн. без ПДВ.

За змістом п.5.1 Договору №В-05/14, ТОВ "Енерготехпром" гарантувало, що останнє є юридичною особою, яка належним чином створена та існує за законодавством України і має необхідну правоздатність для укладення та виконання положень цього договору; має право укладати цей договір і виконувати свої зобов'язання по ньому та має усі необхідні для цього повноваження від співвласників (учасників, акціонерів) уразі необхідності їх надання, будь-яких інших третіх осіб і відсутні будь-які інші законодавчі, договірні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір та те, що він ознайомлений зі всіма пунктами цього договору, повністю з ними згоден та підтверджує те, що вони відповідають його волевиявленню.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року у справі № 904/5722/14 про банкрутство ПАТ «Криворізький трубний завод «Констар» (порушеною ухвалою цього ж суду від 5 серпня 2014 року) затверджено реєстр вимог кредиторів, до якого внесено, зокрема, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» на суму основного боргу у розмірі 48 316 829 грн. 63 коп., що віднесені до 4 черги задоволення; пеню у сумі 10 365 963 грн. 65 коп. - до 6 черги задоволення; інфляційні витрати у сумі 2 177 763 грн. 14 коп. - до 4 черги задоволення; судовий збір у сумі 1 218 грн. - до 1 черги задоволення вимог кредиторів та вимоги, забезпечені заставою, у сумі 29 379 707 грн. 86 коп. - позачергово.

Позивач зазначив, що Договір №В-05/14 порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" з огляду на те, що права вимоги за оспорюваним договором були передані підприємству, яке є акціонером ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар". Зазначені дії, на думку позивача, спрямовані на створення підконтрольного боржнику комітету кредиторів, усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар" і завдання таким чином шкоди кредиторам та, зокрема, порушенню прав ПАТ "Укрсоцбанк" (далі по тексту - позивач)

З огляду на наведене, позивач просить суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерготехпром" та ТОВ "Фінансова установа "Європейська факторингова компанія розвитку".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до Договору відступлення права вимоги №Ф-05/14 від 15.04.2014 року (далі по тексту - Договір №Ф-05/14), який укладений між ТОВ «Станкотехімпорт ЛТД» (Первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитор), сторони домовились, що заміна сторони у зобов'язанні вважається такою, що відбулася, а Право вимоги за Договором поставки вважається відступленим Первісним кредитором Кредитору в момент здійснення Кредитором повної оплати Ціни договору (п. 3.2. Договору №Ф-05/14).

Згідно з п. 3.3. Договору №Ф-05/14, після набуття Кредитором Права вимоги до Боржника, Сторони підписують Акт заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) - (додаток 2), після чого Первісний кредитор передає Кредитору Документацію у повному обсязі за Актом приймання передачі Документації - (додаток 1).

Кредитор може відступити або передати всі або будь-які права та зобов'язання за Договором поставки третім особам з моменту набуття ним Права вимоги згідно п. 3.2. цього Договору (п. 3.8. Договору №Ф-05/14).

Згідно з п. 4.5. Договору №Ф-05/14, протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня переходу до Кредитора Права вимоги, Первісний кредитор зобов'язується відкликати свою заяву про банкрутство ПАТ «КТЗ «КОНСТАР» в порядку ч. 5 ст.. 15 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

На виконання умов Договору №Ф-05/14 сторони уклали Акт заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) від 25.04.2014 року, відповідно до якого ТОВ «Станкотехімпорт ЛТД» (Первісний кредитор) відступив, а ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитор) набув право вимоги до Боржника та відбулася заміна кредитора в зобов'язанні в сумі 10 933 327,87 грн..

Первісний кредитор також відкликав свою заяву про банкрутство ПАТ «КТЗ «КОНСТАР» (відповідно до ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2014 р. у справі №904/1682/14 суд заяву ТОВ «Станкотехімпорт ЛТД» (Первісного кредитора) щодо відкликання заяви про порушення справи про банкрутство - задовольнив).

Відповідно до п. 2.1. Договору №В-05/14, укладеного між ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитор) та ТОВ «Енерготехпром» (Новий кредитор), в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Кредитор зобов'язується набути у Первісного кредитора за Договором відступлення та відступити (передати) Новому Кредитору за Цим Договором Право вимоги до Боржника, а Новий кредитор зобов'язується сплатити Кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору, яка визначена в п. 3.9. цього Договору, та набути означене Право вимоги за Договором поставки.

Загальний розмір Заборгованості Боржника, Право вимоги якої відступається згідно цього Договору, становить 5 433 327 грн. 87 коп. (п. 2.2. Договору №В-05/14).

За змістом п.3.2. Договору №В-05/14, сторони домовились, що Право вимоги за Договором поставки вважається відступленим Кредитором Новому кредитору в момент підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін Акту відступлення права вимоги за формою, яка є невід'ємною частиною цього Договору (додаток 2). Сторони підписують Акт відступлення права вимоги після здійснення Новим кредитором повної оплати Ціни договору, визначеної в п.3.9. цього Договору, а саме після отримання Кредитором від Нового кредитора коштів в сумі Ціни договору.

Відповідно до укладеного Акту відступлення права вимоги від 28.04.2014 року ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитор, відповідач-2) відступив, а ТОВ «Енерготехпром» (Новий кредитор, відповідач-1) набув право вимоги до Боржника та відбулася заміна кредитора в зобов'язанні в частині 5 433 327,87 грн.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Таким чином:

- відповідно до Акту заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) від 25.04.2014р. ТОВ «Станкетехімпорт» (Первісний кредитор) відступив, а ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитор) набув право вимоги до Боржника та відбулася заміна кредитора в зобов'язанні в сумі 10 933 327,87 грн.;

- відповідно до Акту відступлення права вимоги від 28.04.2014р. ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитор) відступив, ТОВ «Енерготехпром» (Новий кредитор) набув право вимоги до Боржника та відбулася заміна кредитора в зобов'язанні в частині - 5 433 327,87 грн.

Тобто 28.04.2014 року (в день відступлення Новому кредитору права вимоги до Боржника) право вимоги за Договором поставки належало ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (Кредитору), було дійсним та Кредитор мав право відступити або передати всі або частину належних йому прав вимоги за Договором поставки третім особам.

Крім того, відповідно до Ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 року у справі №904/5722/14 визнані грошові вимоги ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» до боржника ПАТ «КТЗ «КОНСТАР».

При розгляді справи №904/5722/14 Господарським судом Дніпропетровської області дано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між ТОВ «Станкотехімпорт ЛТД» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» (на підставі Договору відступлення права вимоги №Ф-05/14 від 15.04.2014 року), а також між ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» та ТОВ «Енерготехпром» (на підставі Договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04,2014 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо наявності ознак факторингу договору №В-05/14 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Натомість п.2.1. Договору №В-05/14 передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Кредитор зобов'язується набути у Первісного кредитора за Договором відступлення та відступити (передати) Новому кредитору за цим Договором Право вимоги до Боржника, а Новий кредитор зобов'язується сплатити Кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору, яка визначена в п. 3.9. цього Договору, та набути означене Право вимоги за Договором поставки.

В зв'язку з чим, суд дійшов до висновку що Договір №В-05/14 укладено відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, відповідно до якого кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті 1077 ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновок, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір №В-05/14 не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на який посилається позивач, випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання Договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014 р. договором факторингу. Продаж права вимоги за Договором поставки на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а зазначений договір не є договором факторингу (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 19 серпня 2014 року у справі №3-43гс14, та Вищий господарський суд України в постановах від 30 листопада 2010 року у справі №36/81пд та від 16 лютого 2016 року у справі № 910/17428/15).

Також суд зазначає, що при укладанні сторонами договору №В-05/14 сторонами не було порушено приписів ст. 203 та 215 ЦК України, твердження позивача про недійсність оспорюваного договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства України, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.08.2016 року.