ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2016 р.Справа № 915/454/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Жекова В.І., Пироговського В.Т.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників процесу:

від Дочірного підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги україни" - ОСОБА_1 за довіреністю;

від ТОВ "ОМО" - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за довіреністю; директор ТОВ "ОМО" - ОСОБА_5 особисто.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 31.05.2016

у справі №915/454/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМО"

до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 року в сумі 409 734,50 грн.

ВСТАНОВИВ

У квітні 2016 товариство з обмеженою відповідальністю "ОМО" (далі ТОВ "ОМО") звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України"), в якій просило стягнути з відповідача заборгованість за договором купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 року в сумі 409 734,50 грн.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 31.05.2016 (суддя Корицька В.О.) позов задоволено повністю, стягнуто з ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на користь ТОВ "ОМО" заборгованість за договором купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 року в сумі 409 734,50 грн. та судовий збір в сумі 6 146,03 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач на виконання умов договору купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 року відвантажив відповідачеві ПММ на загальну суму 522 554,50 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними. Проте, судом зазначено, що відповідачем оплата за поставлений товар здійснена частково та несплаченою залишилась заборгованість за ПММ в сумі 409 734,50 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 655, ст. 629, ч. 1 ст. 530, ст. ст. 525, 526 ЦК України дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 409 734,50 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, місцевим господарським судом відхилено посилання відповідача на те, що з наданих позивачем видаткових накладних вбачається, що вони підписані невстановленою особою, відсутні дані щодо посади, прізвища, даних щодо довіреності на отримання товару від імені відповідача, а тому неможливо ідентифікувати особу, що брала участь у господарській операції, у зв'язку із чим надані видаткові накладні не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ, та зазначено, що дійсно видаткові накладні містять лише підписи отримувача, проте, за твердженням суду здійснення господарських операцій по отримання ПММ підтверджується й іншими доказами у справі, зокрема долученими товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів, які оформлялись позивачем та підписувались водіями для транспортування вантажу. При цьому, як зазначає суд першої інстанції, дані документи містять ПІБ та посади осіб, які їх відпустили/прийняли, довіреність на отримання ПММ.

Крім того, як зазначено місцевим господарським судом, реалізація договору відбулась частковим виконанням відповідачем зобовязання, оскільки 14.01.2016 року та 08.02.2016 року були здійснені проплати на виконання договору, а як вбачається з розпоряджень, які наявні в матеріалах справи, на територію позивача 05.01.2016 року та 13.01.2016 року було дозволено проїзд транспорту з водієм ОСОБА_6, який працює у ДП Миколаївоблавтодор, що підтверджується відомостями за 2015-2016 роки, що також, на думку суду, підтверджує виконання сторонами умов договору в частині поставки товару.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами відбулось реальне виконання умов договору, товар був поставлений, а грошові кошти за нього сплачені частково, а відсутність даних щодо посади, прізвища, даних щодо довіреності на отримання товару від імені відповідача на видаткових накладних, тобто правильність оформлення первинних бухгалтерських документів, не може ставитись в залежність від виконання зобов'язань за договором в частині оплати поставленого товару.

Не погоджуючись з даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області від 31.05.2016 скасувати та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та судові витрати покласти на позивача.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його ухваленні суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими, не були доведені належними та допустимими доказами, крім того судом було порушено та неправильно застосовано норми процесуального і матеріального права, у звязку з наступним.

Як зазначає апелянт, судом порушено норми процесуально права та не забезпечено принципу змагальності сторін, оскільки прийнявши нові докази, які не були долучені до позовної заяви, заслухавши пояснення представників позивача, суд не надав можливості відповідачу ознайомитись з ними, надати свої заперечення, чим позбавив відповідача права на захист.

Так, скаржник відзначає, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд встановив те, що на виконання умов договору продавець відвантажив покупцю ПММ, що підтверджується видатковими накладними на загальну суму 522 554,50 грн., а також товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів та актом звірки взаєморозрахунків станом на 24.02.2016 року. Однак, як стверджує апелянт, відповідач зазначеного у цих видаткових накладних палива не отримував, а зазначені висновки суду є передчасними та не підтверджуються належними доказами.

Посилаючись на приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, апелянт зазначає, що визнавши доведеними факти поставок позивачем відповідачу дизельного пального на підставі видаткових накладних суд не взяв до уваги заперечення відповідача та не врахував норми чинного законодавства України. Так, за твердженням апелянта, з наявних в матеріалах справи видаткових накладних вбачається, що вони підписані невстановленою особою, інформація про посаду, прізвище, дані щодо довіреності на отримання ТМЦ від імені відповідача особі, яка підписала накладні, відсутні, печатка ДП «Миколаївський облавтодор» також відсутня, що, на думку скаржника, виключає можливість ідентифікувати особу, що брала участь у здійсненні господарської операції та її звязок із відповідачем. Апелянт наголошує на тому, що він заперечує отримання товару, зазначеного у видаткових накладних.

Крім того, як стверджує скаржник, зазначені накладні не є доказами поставки відповідачу нафтопродуктів і не доказом поставки нафтопродуктів, з огляду на наступне. Так, апелянт відзначає, що поставка паливно-мастильних матеріалів (ПММ) не може підтверджуватись видатковими накладними, оскільки чинним законодавством України передбачено іншу форму та порядок оформлення документів на підтвердження факту поставки ПММ. Скаржник зазначає, що відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України 20.05.2008 №281/171/578/155 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 вересня 2008 р. за №805/15496) (далі - Інструкція) ця Інструкція встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі - нафта) і нафтопродуктів, поширюється на всі класи, типи, групи і види нафти та типи, марки і види (залежно від масової частки сірки) нафтопродуктів. Вимоги цієї Інструкції є обовязковими для всіх субєктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України (далі - підприємства).

На думку скаржника, необхідність застосування положень цієї Інструкції при визначенні належності доказів на відпуск та поставку нафтопродуктів виходить з того, що Інструкція є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини.

Отже, апелянт вважає, що надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог суд першої інстанції не повинен був брати до уваги видаткові накладні, а мав дослідити обовязкові документи, що оформлюються на підтвердження відпуску нафтопродуктів, встановленої законодавством форми, які є бланками суворої звітності ( п. 7.5.6 Інструкції).

Як зазначає апелянт, відповідно до п. 7.5.7 Інструкції ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства, а відповідно до п. 7.5.8 Інструкції відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення ТТН за наявності усіх її примірників. У ТТН оператор зазначає номер резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, розписується в ній і здає для оформлення. У ТТН зазначаються найменування, марка та вид нафти або нафтопродукту, об'єм, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства.

Скаржник зазначає, що з аналізу норм чинного законодавства, вбачається що при наданні послуг перевезення обов'язковими є для підтвердження реального характеру здійсненої господарської операції два документи: належним чином оформлена товарно-транспортна накладна, - для визначення обсягів вантажних перевезень (у тоннах і тонно-кілометрах) і включення їх до подорожнього листа; та подорожній лист, талон замовника, - для розрахунків перевізника із замовником автомобільного транспорту за виконані транспортні послуги.

Однак, як стверджує апелянт, з наявних в матеріалах справи товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів вбачається, що інформація про наявність довіреності вантажотримувачу - ОСОБА_7 відсутня, натомість, позивачем надано довіреність на отримання ПММ, видана на ОСОБА_8, який відповідно до ТТН товар не приймав, печатка відповідача відсутня, від водія товар не приймався (графи не заповнені), в ТТН всупереч встановленій формі 1-ТТН (нафтопродукт) (додаток 3 до Інструкції) графа «До подорожнього листа» відсутня, інформація про виданий автопідприємством подорожній лист, на підставі якого могло здійснюватися відвантаження нафтопродуктів відсутня, доказів прийняття відповідачем товару від перевізника позивачем не надано, всупереч п. 7.5.8 Інструкції ТТН виписана не оператором, а директором ТОВ "ОМО" ОСОБА_9,згідно з ТТН пункт відвантаження - м. Миколаїв вул. Самойловича, 38, однак за цією адресою, як стверджує скаржник, розташований житловий сектор, що виключає можливість відпуску нафтопродуктів за цією адресою, відповідно до ТТН товар відпустив ОСОБА_10, однак з наданих позивачем на підтвердження реальності поставок документів не вбачається, що така особа має відношення до ТОВ "ОМО" та всупереч 7.5.8 Інструкції у ТТН не зазначено марка та вид нафти або нафтопродукту, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства.

Як стверджує апелянт, додатково надані позивачем докази не тільки не підтверджують обставини, на які посилається позивач, а навпаки спростовують їх. Так, апелянт зазначає, що обґрунтовуючи реальність поставок дизельного пального 12.01.2016 та 14.01.2016 позивач надав акти виконаних робіт, підписані між ТОВ "ОМО" та ТОВ "Владимакс", з яких вбачається, що рахунок-фактура № СФ-000002, акт здачі приймання № ОУ-0000002 від 12.01.2016 - «автотранспортні послуги Октібр. - ОСОБА_11», 300 км. 2820,00 грн. При цьому, як зазначає апелянт, відповідно до ТТН №12.01.2016-1 від 12.01.2016 - пункт розвантаження - Миколаївський ДЕУ, рахунок-фактура № СФ-000006 від 14.01.2016, акт №ОУ-000006 від 27.01.2016 - ЁЦ- «автотранспортні послуги Октібр. - ОСОБА_11», 300 км. 3780,00 грн., однак, відповідно до ТТН № 14.01.2016-1 від 14.01.2016 пункт розвантаження - Миколаївський ДЕУ.

Апелянт також зазначає, що задовольняючи позов суд послався на те, що з розпоряджень, які наявні в матеріалах справи, на територію позивача 05.01.2016 року та 13.01.2016 року було дозволено проїзд транспорту з водієм ОСОБА_6, який працює у ДП "Миколаївоблавтодор", що підтверджується відомостями за 2015-2016 роки, що в свою чергу також підтверджує виконання сторонами умов договору в частині поставки товару. Однак, апелянт відзначає, що той факт що громадянин ОСОБА_7 працює на ДП "Миколаївський облавтодор" не підтверджений жодними доказами, та не дає суду підстави робити висновки про те, що він діяв від імені ДП "Миколаївський облавтодор", оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачем не надано, а довіреність ОСОБА_7Б на отримання від позивача будь-яких матеріальних цінностей не видавалась.

За твердженням апелянта, відомості, які суд прийняв як доказ постави товару, не місять обовязкових реквізитів відомості затвердженої п. 10.3.2.1 Інструкції (за формою №16-НП (додаток 16)) і жодним чином не встановлюють зв'язок між особою, що зазначена у відомості, та відповідачем, так само які дозволи на проїзд на територію позивача, на які послався суд в оскаржуваному рішенні.

Отже, апелянт вважає, що позивачем не доведено наведених в позові обставин щодо одержання відповідачем товару, доказами, обовязковість та форма складання яких передбачена наведеними вище нормативними актами.

Крім того, апелянт відзначає, що з 28.06.2015 року набрав чинності Закон України "Про ліцензування видів господарської діяльності" від 02.03.2015 р., згідно статті 7 якого до переліку видів господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відноситься перевезення пасажирів, ненебезпечних вантажів та небезпечних відходів річковим, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Скаржник стверджує, що згідно з інформацією з Єдиного ліцензійного реєстру про наявність діючої ліцензії на здійснення певного виду господарської діяльності у субєкта господарювання, розміщеної на офіційному веб-сайті Державного підприємства "Інформаційно-ресурсний центр" Укрдержреєстру" вбачається що у ТОВ "Владимакс" ліцензія на перевезення небезпечних вантажів відсутня, так само, й відповідач не має ліцензії на перевезення небезпечних вантажів, погодження маршрутів, відповідних свідоцтв про підготовку водіїв, свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, тощо, а тому, апелянт вважає, що здійснення перевезення небезпечних вантажів не могло здійснюватися автотранспортом відповідача.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 апеляційну скаргу ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду Миколаївської області від 31.05.2016 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Жекова В.І., Пироговського В.Т.

12.07.2016 Одеським апеляційним господарським судом отримано додаткові пояснення до апеляційної скарги від ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".

В своїх додаткових поясненнях ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" зазначає, що відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, ця Інструкція встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі - нафта) і нафтопродуктів, поширюється на всі класи, типи, групи і види нафти та типи, марки і види (залежно від масової частки сірки) нафтопродуктів, а вимоги цієї Інструкції є обовязковими для всіх субєктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України (далі - підприємства).

Таким чином, як зазначає апелянт, всім суб'єктам підприємницької діяльності, які здійснюють вантажоотримання або вантажовідправлення нафти і нафтопродуктів, при оформленні операцій з переміщення вказаних продуктів слід обов'язково застосовувати товарно-транспортну накладну на відпуск нафтопродуктів (нафти) форми №1-ТТН (нафтопродукт) за встановленою формою, а згідно з п. 7.5.6 Інструкції бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності. До того ж, апелянт відзначає, що згідно ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" господарська діяльність з виготовлення бланків цінних паперів, документів суворої звітності підлягає ліцензуванню, а згідно пункту 1.2. Правил виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку, затверджених наказом Міністерства фінансів, Служби безпеки, Міністерства внутрішніх справ України №98/118/740, зареєстрованого Міністерством юстиції України 14.01.1994 за №805/15496, виготовлення бланків суворого обліку (звітності) здійснюється тільки на державних спеціалізованих підприємствах, які охороняються органами внутрішніх справ. Однак, як зазначає апелянт, з представлених позивачем накладних вбачається, що вони роздруковані на звичайних паперових листах з використанням комп'ютерної техніки, а відтак вони не є належними доказами.

Крім того, як стверджує апелянт, ТОВ "Владимакс" не здійснювало перевезення нафтопродуктів у зазначені в накладних дати, що підтверджується, за твердженням скаржника отриманими на адвокатський запит представника ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" листами від ДПІ в Центральному районі м. Миколаєва від 02.07.2016 №2430/10/14-03-12-01-10 та листом від 04.07.2016 №31/14-П-12/аз Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області.

Посилаючись на закони України "Про перевезення небезпечних вантажів" та "Про приєднання України до Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ)", Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 №1306, Порядок проведення спеціального навчання працівників суб'єктів перевезення небезпечних вантажів, затверджений постановою КМУ від 31.10.2007 №1285, Порядок і правила проведення обов'язкового страхування відповідальності суб'єктів перевезення небезпечних вантажів, затверджені постановою КМУ від 01.06.2002 №733, Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затверджені наказом МВС України від 26.07.2004 №822, апелянт зазначає, що ТОВ "Владимакс" не має ліценції на перевезення небезпечних вантажів, а тому, скаржник вважає, що такий перевізник не міг отримати необхідні дозвільні документи, передбачені законодавством для перевезення небезпечних вантажів. Апелянт вважає, що відсутність у зазначеного в ТТН перевізника ліцензії, відповідних транспортних засобів та водіїв унеможливлює отримання перелічених у вищенаведених нормативних актах документів та дозволів, та здійснення перевезень небезпечних вантажів, до яких відносяться нафтопродукти, а відтак, на думку скаржника, відсутність фактів перевезення спростовує факти поставок, які є підставою позовних вимог.

Як відзначає апелянт, ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" також не має ліцензії, дозвільних документів на перевезення небезпечного вантажу, відповідного персоналу та автотранспорту для здійснення таких перевезень.

Отже, скаржник стверджує, що у визначені в наданих позивачем товарно-транспортних накладних дати (06.01.2016, 12.01.2016, 14.01.2016) ТОВ "Владимакс" не здійснювало перевезень за замовленням TOB "ОМО", ані ТОВ "Владимакс", ані ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" не мають права та реальних можливостей перевезення небезпечних вантажів (нафтопродуктів).

Додатково, скаржник відзначає, що на балансі філії "Миколаївська ДЕД" ДП "Миколаївський облавтодор" та філії "Южноукраїнська ДЕД" ємності для приймання та зберігання паливно-мастильних матеріалів (дизельне пальне, бензин) відсутні, що підтверджується довідками №01/528 та № 01/529 від 14.06.2016.

Крім того, як зазначає апелянт, місце розташування філії "Южноукраїнська ДЕД" - смт. Арбузинка (Костянтинівска сщ/рада), а/д Ульянівка-Миколаїв км. 106+600. В м. Южноукраїнську Миколаївської області ДП "Миколаївський облавтодор" не має відокремлених підрозділів, а відтак, за твердженням скаржника, надані позивачем акти про перевезення ПММ до м. Южноукраїнська ніякого відношення до відповідача взагалі мати не можуть.

Враховуючи наведене, апелянт зазначає, що надані суду позивачем товарно-транспортні накладні не відповідають по формі і змісту вимогам Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів, не містять доказів відпуску нафтопродуктів оператором, приймання вантажу перевізником та отримання нафтопродуктів відповідачем. Товарні накладні підписані невідомою особою, печатка відповідача на них відсутня, місце складання - склад. Отже, апелянт вважає, що з наявних у справі доказів вбачається, що фактично поставка дизельного пального не відбулася.

Також, скаржник відзначає, що умовами укладеного сторонами договору №1 від 03.05.2013, передбачено, що поставка товару здійснюється в день надходження на розрахунковий рахунок продавця 100% передплати вартості узгодженої партії товару ( п. 2.1), а відтак, на думку апелянта, висновки суду про те що реалізація договору відбулась частковим виконанням є передчасними.

Так, апелянт стверджує, що здійснюючи передоплату в сумі 110000,00 грн. 08.02.2016 підставою оплати відповідач зазначив рахунки № 2, 3, а не видаткові чи товарно-транспортні накладні. Тобто, як вважає скаржник, на час здійснення оплати поставка нафтопродуктів не відбулася, а сплачена сума була передоплатою, що відповідає умовам договору.

До того ж, апелянт зазначає, що висновки суду щодо того, що послуги за перевезення ПММ є повністю оплачені також не відповідають дійсності. Так, за твердженням апелянта, суд послався на оплату відповідачем 14.02.2016 компенсації транспортних послуг в сумі 2820,00 грн., однак, як вказує апелянт, в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем компенсації вартості транспортних послуг, зокрема те, що така оплата здійснена за фактом поставки пального. При цьому, позивачем до позовних вимог також включено компенсацію транспортних послуг в сумі 3780,00 грн. (видаткова накладна № 14.01.2016), на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Враховуючи викладене, ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" вважає доведеними відсутність факту поставок дизельного пального від TOB "ОМО" відповідачу, а відтак і відсутність обовязку з їх оплати.

У судовому засіданні від 20.07.2016 оголошувалась перерва до 03.08.2016 року.

У судовому засіданні від 03.08.2016 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Представники позивача надали усні та письмові пояснення відповідно до яких просять залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" без задоволення.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області, заслухавши представників сторін, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.05.2013 року між TOB "ОМО" (продавець) та ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №1, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобовязався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору продукцію (товар) паливно-мастильні матеріали (далі ПММ) у кількості та асортименті згідно товарних накладних.

Відповідно до п. 2.1., 2.2., 2.3. договору поставка товару здійснюється в день надходження на розрахунковий рахунок Продавця 100% передоплати вартості відповідної партії товару. Датою поставки товару вважається дата на товарній накладній разом з рахунком та на податковій накладній. У випадку перевищення кількості фактично поставленого товару над кількістю попередньо сплаченого, Покупець здійснює доплату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця протягом трьох банківських днів з моменту відвантаження товару.

У відповідності до п. 3.1. договору ціна за поставлений товар визначається в національній валюті України, є договірною та визначається у товарній накладній.

Пунктом 4.1. договору визначено, що якість, маркування, пакування, хімічний склад товару, повинні відповідати ГОСТам та ТУ для даного виду товару та підтверджуватись сертифікатом якості, який виданий заводом виробником.

Розділом 5 договору сторони передбачили умови приймання-передачі товару. Так, товар вважається переданим продавцем та прийнятим покупцем за якість у відповідності до сертифікату якості заводу виробника. Приймання товару покупцем за кількістю та якістю здійснюється в порядку передбаченому Інструкціями Госарбітражу П-6 та П-7. У випадку якщо якість товару не відповідає вимогам даного договору продавець здійснює заміну такого товару або повертає його вартість за умови надання покупцем підтверджуючих документів, які видані компетентною лабораторією. Право власності на товар переходить до покупця з моменту отримання всіх оформлених документів, вказаних в пункті 2.3 даного договору.

Відповідно до п.6.1. договору у випадку порушення зобовязань, які випливають з умов даного договору, сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України.

Згідно з п.7.1. договору усі спори, що виникають в процесі виконання умов даного договору або повязані з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. При не досягненні сторонами згоди спір вирішується у судовому порядку, згідно діючого в Україні законодавства.

У відповідності до п.п. 8.1, 8.2 договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31.12.2014 року. У випадку, якщо жодна зі сторін не заявить про припинення дії договору за два місяця до закінчення строку дії Договору, він вважатиметься продовженим на той самий термін.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що ним на підставі договору було відвантажено ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" товар ПММ, що підтверджується видатковими накладними № 2 від 05.01.2016 року на суму 80429,50 грн., № 3 від 06.01.2016 року на суму 92680,50 грн., № 4 від 12.01.2016 року на суму 97695,00 грн., № 6 від 13.01.2016 року на суму 81567,00 грн., № 7 від 14.01.2016 року на суму 170182,50 грн., а також товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів та актом звірки взаєморозрахунків станом на 24.02.2016 року.

Однак, як зазначив позивач, оплату за отриманий товар відповідачем здійснено частково, а саме 14.01.2016 року в сумі 2 820,00 грн., 08.02.2016 року в сумі 110 000,00 грн., що підтверджується, за твердженням позивача, банківськими виписками та актом звірки взаєморозрахунків станом на 24.02.2016 року.

З метою досудового врегулювання спору, позивач 04.03.2016 року звернувся до відповідача з вимогою про погашення заборгованості в сумі 409 734,50 грн., яка була залишена відповідачем без відповіді.

Вказані обставини стали підставою звернення TOB "ОМО" до суду з позовом про стягнення з ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" заборгованості у сумі 409 734,50 грн.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що факт передачі товару ПММ відповідачеві підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи накладними, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів, які оформлялись позивачем та підписувались водіями для транспортування вантажу.

За таких обставин, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем ПММ та його прийняття відповідачем, а доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань щодо оплати поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 409 734,50 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, звязку з наступним.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу.

Статтею 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

У відповідності до ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Так, позивач стверджує, що ним було відвантажено ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" товар ПММ, на підтвердження чого останнім надано видаткові накладні № 2 від 05.01.2016 року на суму 80429,50 грн., № 3 від 06.01.2016 року на суму 92680,50 грн., № 4 від 12.01.2016 року на суму 97695,00 грн., № 6 від 13.01.2016 року на суму 81567,00 грн., № 7 від 14.01.2016 року на суму 170182,50 грн., а також товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів та акти звірки взаєморозрахунків станом на 24.02.2016 року.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995р. № 88, а саме: п. 2.4. - первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. При застосуванні засобів обчислювальної та іншої оргтехніки реквізити можуть бути зафіксовані у вигляді коду. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Відповідно до п. 11.1 та п. 11.3. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила) основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні, а оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Згідно з п. п. 11.4. - 11.6. Правил товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Відповідно до п. 13.1 Правил перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає, зокрема, порядок відпуску та транспортування нафтопродуктів на підприємствах, є Інструкція про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затверджена Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України №281/171/578/155 від 20.05.2008 (далі - Інструкція).

Ця Інструкція встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів, поширюється на всі класи, типи, групи і види нафти та типи, марки і види (залежно від масової частки сірки) нафтопродуктів.

Вимоги цієї Інструкції є обовязковими для всіх субєктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Відповідно до підпункту 7.5.1 Інструкції нафта і нафтопродукти вантажоодержувачам постачаються централізовано або вивозяться самостійно вантажоодержувачем. Контролювання наливання нафти або нафтопродуктів здійснює оператор автоматизованої системи наливу, а кількість налитого до міри повної місткості продукту здійснюється водієм автоцистерни на підставі договору постачання.

Згідно з підпунктами 7.5.6, 7.5.7, 7.5.8, 7.5.10 цієї Інструкції відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства.

У ТТН оператор зазначає номер резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, розписується в ній і здає для оформлення. У ТТН зазначаються найменування, марка та вид нафти або нафтопродукту, об'єм, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства.

ТТН на відпущені зі складу нафту або нафтопродукти здаються до бухгалтерської служби не пізніше першої половини наступного дня разом з реєстром, який складається у двох примірниках. Реєстр підписують начальник цеху (старший оператор) та бухгалтер.

Отже, обставини, на які посилається позивач, що полягають у одержанні відповідачем товару за накладними, що долучені до матеріалів справи, не можуть вважатись доведеними, оскільки як вбачається з наданих накладних останні не відповідають формі встановленій вищевказаною Інструкцією, та не можуть вважаться належним доказом на підтвердження отримання відповідачем товару ПММ, з огляду на наступне.

Так, у ТТН від 05.01.2016 №05.01.16-1 та №05.01.16-2, ТТН № 13.01.16-1 від 13.01.2016, ТТН № 13.01.16-2 від 13.01.2016 та ТТН № 14.01.2016-1 зазначено прізвище водія, який повинен був одержати товар, а саме ОСОБА_7, у той же час у даній накладній відсутній підпис даної особи, також матеріали справи не містять та сторонами не надано доказів на підтвердження надання відповідачем довіреності ОСОБА_7 на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача. Відсутня у даній ТТН й печатка підприємства ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України". До того ж, всупереч 7.5.8 Інструкції у ТТН не зазначено марка та вид нафти або нафтопродукту, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства.

Судова колегія відзначає, що позивачем на підтвердження здійснення поставки товару відповідачеві надано довіреність на отримання ПММ, яка видана на імя ОСОБА_8, проте, як вбачається з наданих TOB "ОМО" накладних, дана особа товар не приймала. До того ж, з довіреності №001 від 01.01.2016, яка видана на імя ОСОБА_8 та на яку посилається позивач, не вбачається, що вона була видана відповідачем саме на отримання ОСОБА_8 товару за спірним договором купівлі-продажу №1 від 03.05.2013.

Також, колегія суддів вважає не належними доказами отримання відповідачем товару за договором надані позивачем TTH № 06.01.16-1 від 06.01.2016 автопідприємство TOB «Владимакс», а/м ВЕ69-00АА, водій ОСОБА_12, ТТН № 12.01.2016-1 від 12.01.2016 водій ОСОБА_13, ТТН № 14.01.2016-1 від 14.01.2016 водій ОСОБА_14, оскільки, пунктом 7.5.7 Інструкції визначено, що ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів під час постачання вантажовідправником оформлюється на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства, однак, у порушення даних вимог у ТТН графа «До подорожнього листа» відсутня, інформація про виданий автопідприємством подорожній лист, на підставі якого мало б бути здійснено відвантаження нафтопродуктів - відсутня. У даних накладних, також відсутній підпис особи, що отримана товар.

Отже, надані позивачем товарно-транспортні накладні не містить, зокрема, даних про довіреність вантажоодержувача, яким зазначено ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України"; даних про подорожній лист автотранспортного підприємства, даних про дату і час виїзду з підприємства-вантажовідправника.

Доказів наявності довіреності, яка б видавалась ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" на ім'я ОСОБА_7 або іншій особі, підпис якої наявний в графі "Прийняв водій" суду не було надано.

Також, колегія суддів відзначає, що надані позивачем докази на підтвердження поставки та отримання відповідачем товару 12.01.2016 та 14.01.2016 акти виконаних робіт, підписані між ТОВ "ОМО" та ТОВ "Владимакс", не є такими, що підтверджують твердження позивача, оскільки, відповідно до рахунку-фактури № СФ-000002, акт здачі приймання №ОУ-0000002 від 12.01.2016 - «автотранспортні послуги Октібр. - ОСОБА_11», 300 км. 2820,00 грн. Однак, відповідно до ТТН №12.01.2016-1 від 12.01.2016 - пунктом розвантаження визначено Миколаївський ДЕУ. Згідно з рахунком-фактурою №СФ-000006 від 14.01.2016, акт №ОУ-000006 від 27.01.2016 - «автотранспортні послуги Октібр. - ОСОБА_11», 300 км. 3780,00 грн., однак, відповідно до ТТН № 14.01.2016-1 від 14.01.2016 пунктом розвантаження вказано Миколаївський ДЕУ.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково послався на те, що на територію позивача 05.01.2016 року та 13.01.2016 року було дозволено проїзд транспорту з водієм ОСОБА_6, який працює у «ДП «Миколаївоблавтодор», що на думку суду підтверджує виконання сторонами умов договору в частині поставки товару, оскільки, Інструкцією чітко встановлено, що ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача. Однак, наявні матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про надання ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" довіреності ОСОБА_7 на отримання від позивача будь-яких товарів за договором купівлі-продажу №1 від 03.05.2013.

До того ж, судова колегія відзначає, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні №2 від 05.01.2016, №2 від 06.01.2016, №4 від 12.01.2016, №6 від 13.01.2016, №7 від 14.01.2016 мають усі реквізити з боку постачальника (позивача), в них зазначено прізвище постачальника, міститься підпис останнього та печатка підприємства. Разом з тим у вказаних накладних від отримувача міститься лише підпис невідомої особи, оскільки ані прізвища, ані номеру та дату довіреності отримувача дані накладні не містять, відсутня у накладній й печатка підприємства отримувача, тобто відповідача.

Крім того, згідно з п. 7.5.6 Інструкції бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

Пунктом 17 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид діяльності як виготовлення бланків цінних паперів та документів суворої звітності.

У відповідності до пункту 1.2. Правил виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку, затверджених наказом Міністерства фінансів, Служби безпеки, Міністерства внутрішніх справ України №98/118/740, зареєстрованого Міністерством юстиції України 14.01.1994 за №805/15496, виготовлення бланків суворого обліку (звітності) здійснюється тільки на державних спеціалізованих підприємствах, які охороняються органами внутрішніх справ.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем ТТН не відповідають вищевказаним вимогам, з наданих позивачем накладних вбачається, що вони не є бланками, як того вимагають вищенаведені норми, а роздруковані за допомогою копіювальної техніки.

Відповідно до Правил перевезення небезпечних вантажів, затверджених наказом МВС України № 822 від 26.07.2004 для дорожнього перевезення небезпечних вантажів обовязковим є отримання відповідних дозволів, свідоцтв, погоджень. Перелік документів, необхідних для дорожнього перевезення небезпечних вантажів: п. 6.9.1. - на всі транспортні засоби, придатні до перевезення небезпечних вантажів, Державтоінспекцією МВС України оформлюється свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів; п. 7.1.1 - водії транспортних засобів, що здійснюють перевезення небезпечних вантажів, проходять базовий курс спеціальної підготовки. Після закінчення спеціальної підготовки та вдалої здачі іспиту, що відповідає вимогам ДОПНВ. Державтоінспекцією МВС України видається свідоцтво про підготовку, що відповідає зразку, наведеному в додатку 5 до цих Правил (п. 7.5.1); у разі перевезення небезпечних речовин або виробів, на перевезення яких необхідне додаткове погодження або дозвіл інших компетентних органів, відповідні копії цього погодження або дозволу; п. 8.1 - усі суб'єкти дорожнього перевезення небезпечних вантажів незалежно від форми власності повинні письмово призначити одного чи декількох уповноважених з питань безпеки перевезень небезпечних вантажів. Для виконання своїх функцій уповноважений повинен мати свідоцтво про відповідну підготовку, що відповідає зразку наведеному в додатку 7 до цих Правил. Для отримання свідоцтва кандидат повинен скласти іспит у Державтоінспекції МВС України відповідно до ДОПНВ (п. 8.8.); письмові інструкції на випадок аварії чи надзвичайної ситуації (п. 9.1 пп. «г»); чинний договір обов'язкового страхування відповідальності суб'єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів (п. 10.3).

Відповідно до п. 11.1 розділу 11 Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затверджені наказом МВС України від 26.07.2004 № 822 транспортний засіб, що подається на завантаження або розвантаження, повинен відповідати встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки та належного функціонування обладнання, яке використовується при навантаженні та розвантаженні.

Згідно з п. 11.2. цих правил забороняється завантажувати небезпечний вантаж, якщо: а) документи водія та документи на транспортний засіб не відповідають вимогам цих Правил. Відсутні документи: свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів; свідоцтво ДОПНВ про підготовку водія (ДОПНВ - свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі); письмові інструкції; погодження дорожнього перевезення небезпечного вантажу з Державтоінспекцією МВС України; б) під час огляду транспортного засобу та його устаткування виявлено їх невідповідність вимогам, встановленим для транспортування небезпечного вантажу, який завантажується.

Крім того, відповідно до п. 24 ст.9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає господарська діяльність з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів річковим, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Однак, як вбачається з інформації з Єдиного ліцензійного реєстру про наявність діючої ліцензії на здійснення певного виду господарської діяльності у субєкта господарювання, що міститься на офіційному веб-сайті Державного підприємства "Інформаційно-ресурсний центр" Укрдержреєстру" (http://irc.gov.ua/) ТOB «Владимакс» не має ліцензії на перевезення небезпечних вантажів. Отже, даний перевізник не має необхідного обсягу прав для здійснення передбачених законодавством перевезень небезпечних вантажів.

Колегія суддів, також вважає, що посилання позивача та суду першої інстанції на акт звірки взаєморозрахунків станом на 24.02.2016 року та податкові накладні, як на підтвердження поставки товару за договором купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 не може бути прийнятий судом до уваги, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Акт звірки є тільки документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо. Отже, акт звірки взаєморозрахунків як зведений обліковий документ не належить до первинних документів бухгалтерської звітності та не може бути єдиним доказом у підтвердження наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань, в тому числі, розміру заборгованості.

Відхиляються судом й посилання позивача на дані податкового обліку, оскільки вказані документи не опосередковують здійснення господарських операцій в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за відсутності необхідних реквізитів товарно-транспортних накладних, що були надані позивачем на підтвердження поставки товару, такі документи не можуть мати юридичної сили у визначенні обставин прийняття ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" товару.

Судова колегія також відхиляє доводи позивача та суду першої інстанції з приводу того, що реалізація договору відбулась частковим виконанням відповідачем зобовязання, оскільки 14.01.2016 року та 08.02.2016 року були здійснені проплати на виконання договору купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 , у звязку з наступним.

Сторонами у п. 2.1., 2.2., 2.3. договору купівлі-продажу №1 від 03.05.2013 передбачено, що поставка товару здійснюється в день надходження на розрахунковий рахунок Продавця 100% передоплати вартості відповідної партії товару. Датою поставки товару вважається дата на товарній накладній разом з рахунком та на податковій накладній. У випадку перевищення кількості фактично поставленого товару над кількістю попередньо сплаченого, Покупець здійснює доплату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця протягом трьох банківських днів з моменту відвантаження товару.

Як вбачається з виписки про рахункам TOB "ОМО" наданих ПАТ "Банк "Восток" від 02.02.2016 ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" була здійснена оплата за дизпаливо згідно рах. №2,3 від 05.01.2016, 06.01.2016 у сумі 110 000 грн., також, ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" сплачено 3780 грн. за транспортні послуги згідно рах. №СФ-6 від 14.01.2016. Відповідно до виписки про рахункам TOB "ОМО" наданих ПАТ "Банк "Восток" від 14.01.2016 ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" сплачено 2820 грн. за транспортні послуги згідно рахунку №СФ2 від 12.01.2016.

Отже, з даних доказів, що на думку позивача свідчать про часткове виконання позивачем договору купівлі-продажу №1 від 03.05.2013, а саме оплату за поставлений товар, вбачається, що підставою оплати 08.02.2016 зазначено рахунки №2,3, а не видаткові чи товарно-транспортні накладні, а тому, враховуючи передбачені сторонами попередню оплату за договору, дані грошові кошти не можуть вважатись оплатою за поставлений товар, а отже не є частковою оплатою за договором.

Крім того, суд першої інстанції послався на оплату відповідачем 14.02.2016 компенсації транспортних послуг в сумі 2820,00 грн., однак, судова колегія відзначає, що в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем компенсації вартості транспортних послуг, зокрема те, що така оплата здійснена за фактом поставки пального. До того ж, позивачем до позовних вимог включено компенсацію транспортних послуг в сумі 3780,00 грн. за видатковою накладною № 14.01.2016.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що господарським судом Миколаївської області при прийнятті оскаржуваного рішення не було в повному обсязі враховано усі обставини справи, що призвело до прийняття невірного рішення, у звязку з чим воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" задоволенню .

Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 31.05.2016 у справі №915/454/16 скасувати.

В задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОМО" на користь Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 6760 грн. 63 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Жеков В.І.

Суддя Пироговський В.Т.