ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2016 р.Справа № 922/1806/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція", м. Нетішин
до Публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 19956,64 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція", м.Нетішин (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" м. Харків, в якому просить суд стягнути з останнього 19956,64 грн., з яких: 8218,56 грн. - основного боргу, 3343,71 грн. - пені, 573,30 грн. - 7% штрафу, 586,86 грн. - 3% річних, 7232,21 грн. - інфляційних витрат, також позивачем заявлено до стягнення судовий збір.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором щодо відшкодування витрат на сплату земельного податку № 428 від 02.06.2009 року, укладеного між ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" та Хмельницьким монтажним управлінням ВАТ "Теплоенергомонтаж".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.06.2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 05.07.2016 року о 10:30 годині.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.07.2016 року розгляд справи було відкладено на 04.08.2016 року о 10:15 годині.

27.07.2016 року поштою до суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі на виконання ухвали від 05.07.2016 року, в яких позивач обґрунтовує юридичну відповідальність саме відповідача за зобов'язаннями перед позивачем, оскільки відповідно до положень Цивільного кодексу України та Статуту ПАТ "Теплоенергомонтаж" відокремлений підрозділ Хмельницьке монтажне управління не відповідає за своїми зобов'язаннями перед іншими суб'єктами підприємницької діяльності, оскільки не є юридичною особою та на підтвердження цього надає суду довідку з ЄДР № 1651 та ОСОБА_1 з Статуту ПАТ "Теплоенергомонтаж", який було зареєстровано 05.09.2014 року. Надані документи долучено судом до матеріалів справи.

Також, 01.08.2016 року до суду від позивача надійшла заява (вх.№ 25305) відповідно до якої останній просить суд продовжити слухання справи у відсутності представника позивача за наявними матеріалами справи.

У судове засідання, призначене на 04.08.2016 року, представник позивача не з'явився, проте просив суд у письмових поясненнях, наданих 27.07.2016 року, позовні вимоги задовольнити, а у заяві від 01.08.2016 року розглядати справу у відсутності представника позивача за наявними матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що відповідно до статті 22 ГПК України, брати участь в судовому засіданні є правом сторони, а не обов'язком, знаходить правові підстави для задоволення заяви позивача як такого, що не суперечить нормам діючого законодавства.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про що свідчать повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані позивачем докази і таким чином зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд установив наступне.

02 червня 2009 року між Державним Підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - Позивач, "Сторона -1"), від імені і за довіреністю якого діє відокремлений підрозділ "Хмельницька АЕС" та Хмельницьким монтажним управлінням відкритого акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" (надалі - Відповідач, "Сторона-2"), що діяв на підставі довіреності ВЕХ 393696 від 06.11.2007 року було укладено Договір № 428 щодо відшкодування витрат за сплату земельного податку, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався частково відшкодувати позивачу витрати за сплату земельного податку, який позивач сплачує за земельну ділянку «Будівельний двір», що знаходиться в постійному користуванні ДП НАЕК "Енергоатом" на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №334553 від 12.12.2008 року.

Відповідно до умов п.5.1. Договору він вступає в силу 01.01.2009 року, враховуючи те, що земельна ділянка вже використовується "Стороною-2" та вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо жодна з Сторін не повідомила про його розірвання.

На даний час в матеріалах справи не містяться доказів розірвання вищевказаного Договору, а тому він є діючим на теперішній час.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань.

Договором передбачено, що відшкодування витрат за сплату земельного податку здійснюється пропорційно до площі, яку займає відповідач на земельній ділянці "Будівельний двір».

Позивач відповідно до Закону України «Про плату за землю» сплачує земельний податок за земельну ділянку «Будівельний двір», в тому числі і за площу земельної ділянки, якою користується відповідачем, а останній зобовязується проводити відшкодування витрат щодо утримання земельної ділянки.

Відповідно умов Договору, площа земельної ділянки, яку займає відповідач становить 1,174754 га, земельний податок станом на 2009 рік складає 9 699,94 грн., щомісячний платіж складає 808,33 грн.

Пунктами 3.2, 3.3 Договору передбачено, що суми земельного податку відшкодовуються щомісячно на підставі предявленого позивачем рахунку в 5-ти денний термін шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача.

У пункті 3.4 Договору сторони узгодили, що розмір відшкодування витрат земельного податку може переглядатися щорічно шляхом укладання додаткової угоди.

За час існування вищевказаного Договору сторонами було укладено Додаткові угоди №1,2,3 до договору щодо відшкодування витрат на сплату земельного податку від 02.06.2009 року № 428, де було встановлено ставки земельного податку, а саме:

- Додаткова угода №1 від 09.02.2010 року (сума земельного податку для відповідача на 2010 рік становить 10 273,22 грн., розмір щомісячного платежу складає 856,10 грн.;

- Додаткова угода №2 від 27.01.2011 року (сума земельного податку для відповідача на 2011 рік становить 10 273,22 грн., розмір щомісячного платежу складає 856,10 грн.;

- Додаткова угода №3 від 01.02.2012 року (сума земельного податку для відповідача на 2012 рік становить 10 273,22 грн., розмір щомісячного платежу складає 856,10 грн.

Як стверджує позивач, на виконання умов п. 3.2 Договору, він щомісячно предявляв до оплати відповідачу рахунки на відшкодування витрат земельного податку, в свою чергу відповідач своєчасно проводив оплату за предявленими рахунками, але починаючи з травня 2013 року відповідачем не здійснювались оплати по наступним рахункам: від 31.05.2013 року №200 (на загальну суму 1027,32 грн.), від 27.06.2013 року №227(на загальну суму 1027,32 грн.), від 31.07.2013 року №272 (на загальну суму 1027,32 грн.) , від 30.08.2013 року №318 (на загальну суму 1027,32 грн.), від 30.09.2013 року №377 (на загальну суму 1027,32 грн.), від 31.10.2013 року № 414 (на загальну суму 1027,32 грн.), від 29.11.2013 року №449 (на загальну суму 1027,32 грн.), від 31.12.2013 року №491(на загальну суму 1027,32 грн.) в результаті чого станом на 31.01.2016 року у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 8218,56 грн.

12.03.2016 року позивач направив на адресу відповідача претензію № 45-292/2381 з вимогою сплати заборгованості по договору, але дана претензія була залишена без відповідного реагування з боку відповідача, що й стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 193 Господарського кодексу України також передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Як було зазначено вище, між сторонами було укладено договір щодо відшкодування витрат по сплаті земельного податку.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності (стаття 270 ПКУ).

Порядок обчислення плати за землю визначено статтею 286 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому ст. 46 Податкового кодексу України з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (пункт 286.2 статті 286 Податкового кодексу України).

Отже, власники земельних ділянок та землекористувачі обчислюють суму плати за землю з урахуванням даних державного земельного кадастру, який відповідно до підпункт) 14.1.42 пункту 1.4.1 статті 14 Податкового кодексу України містить сукупність відомостей і документів при місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Щодо бази оподаткування зазначимо, що відповідно до статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування платою за землю є нормативна грошова оцінка земельних ділянок і урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII Податкового кодексу України, а у разі, якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок.

Перевіривши правильність нарахування суми компенсація витрат по сплаті земельного податку, судом встановлено, що позивачем безпідставно нараховане ПДВ на суму відшкодування витрат по сплаті земельного податку, не надано жодного правового чи договірного обґрунтування підстав нарахування ПДВ на суму відшкодування витрат по сплаті земельного податку, законодавством не передбачається нарахування податку на податок, у зв'язку із чим, сума основного боргу, яка підлягає сплаті відповідачем складає 6848,80 грн. (856,10 грн.*8=6848,80 грн.)

Таким чином, відповідач заборгував позивачу за період з травня 2013 року по грудень 2013 року 6848,80 грн. заборгованості з відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Будь-яких доказів на спростування позовних вимог чи про сплату заборгованості, часткового її погашення відповідач до суду не подав.

З наведеного вище випливає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення суми основного боргу підлягають частковому задоволенню в сумі 6848,80 грн. заборгованості з відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Окрім того, на підставі пункту 4.1. Договору та у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договорами, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 3343,71 грн. за період з 18.11.2015 року по 18.05.2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Щодо періоду за який нарахована пеню, а саме з 18.11.2015 року по 18.05.2016 року, суд зазначає, що позивачем не було враховано положення частини 6 статті 232 ГК України та не вірно застосовано положення зазначеної статті ГК України, оскільки були нараховані штрафні санкції за шість місяців які передують даті подачі позову, в той час, як потрібно нараховувати штрафні санкції від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого роз'яснено - даним приписом (частиною 6 статті 232 ГК України) передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відтак, вимога позивача до відповідача про стягнення пені розмірі 3343,71 грн. за період з 18.11.2015 року по 18.05.2016 року не підлягає задоволенню.

Також, позивачем заявлено до стягнення 7% штрафу в розмірі 573,30 грн.

Відповідно до ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, оскільки засноване органом державної влади - МІНІСТЕРСТВОМ ЕНЕРГЕТИКИ ОСОБА_2 ПРОМИСЛОВОСТІ УКРАЇНИ та діє на основі державної власності.

Враховуючи вищевикладені норми закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення штрафу за порушення строків сплати суми боргу за договором підлягають частковому задоволенню в сумі 479,41 грн. (6848,80*7%=479,41 грн.)

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 586,86 грн. та суму інфляційних нарахувань в розмірі 15450,77 грн.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Така методологія розрахунку інфляційних позивачем не була дотримана, що вплинуло на правомірність та обґрунтованість заявленої до стягнення суми.

Враховуючи методику та початок періоду заборгованості, приймаючи до уваги інформаційний лист та постанову Пленуму Вищого господарського суду сума індексу інфляції підлягає задоволенню частково в сумі 6039,72 грн.

Також, суд перевіривши нарахування позивачем 3% річних в розмірі 586,86 грн. (за період з 06.01.2014 року по 18.05.2016 року) зазначає, що позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню в розмірі 486,36 грн.

Згідно ч. 1 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач витребуваних судом документів та доказів повної або часткової оплати суми боргу не надав.

Відповідно до вимог чинного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, зобов'язання повинні виконуватись належним чином в установлений строк.

Оскільки відповідач, в порушення ст. 525,526,615 Цивільного кодексу України, взяті на себе зобов'язання по оплаті своєчасно не виконав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, основний борг в сумі 6848,80 грн., штраф в розмірі 479,41 грн.,3 % річних в сумі 486,36 грн., індекс інфляції в сумі 6039,72 грн., а в решті позовних вимог слід відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 615, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" (61166, м. Харків, просп. Науки, 30, р/р 0219 у "ВіЕйБі Банк" м. Київ, МФО 380537, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (30100, Хмельницька обл., м. Нетішин, вул. Енергетиків, 20, р/р 4136 в Філії ПАТ "Укрексімбанк" в м. Хмельницький, МФО 315609, ) основний борг в сумі 6848,80 грн., штраф в розмірі 479,41 грн.,3 % річних в сумі 486,36 грн., індекс інфляції в сумі 6039,72 грн., а також судовий збір в розмірі 956,63 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 08.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_1