ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2016 р. Справа № 909/205/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів Н.М. Кравчук

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача: не зявився (належно повідомлений),

відповідача: не зявився (належно повідомлений),

розглянувши апеляційну скаргу Надвірнянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області , м. Надвірна Івано-Франківської області

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2016

у справі № 909/205/16

за позовом: Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області, м. Надвірна Івано-Франківської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Промламінат", м. Надвірна Івано-Франківської області

про стягнення надмірно виплачених коштів по пенсійній справі ОСОБА_2 в сумі 3006,54 грн

У звязку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Гнатюк Г.М. розпорядженням керівника апарату суду від 06.06.2016 №50 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в результаті якого згідно з протоколом від 06.06.2016 визначено склад колегії суддів для розгляду справи: ОСОБА_3 - головуючий суддя, судді Н.М. Кравчук, О.Л. Мирутенко.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у справі № 909/205/16 (колегія суддів у складі: головуючого судді М.І. Хабіб, суддів Н.М. Кравчук, О.Л. Мирутенка) розгляд справи відкладено на 29.06.2016.

Ухвалою від 29.06.2016 у даній справі розгляд справи відкладено на 08.08.2016

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Компанія «Промламінат» про стягнення надмірно виплачених коштів по пенсійній справі ОСОБА_2 в сумі 3006,54 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно з актом перевірки №107 від 11.04.2014 при здійсненні перевірки правильності видачі спільним підприємством «Інтерплит», правонаступником якого є ТОВ "Компанія "Промламінат", ОСОБА_2 довідки №21-08 від січня 2002року про заробітну плату за період з 01.01.2000 по 31.12.2001 для обчислення пенсії, виявлено порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України №1064 від 13.07.1998 щодо застосування обмеження максимальної величини заробітної плати, а саме в довідку зайво включено 476,72грн за 2000рік. Для усунення порушень ТОВ «Компанія «Промламінат» надано рекомендацію на видачу нової довідки про заробіток та коригуючі індивідуальні відомості на застраховану особу. Позивач вказує, що 23.04.2014 відповідач подав коригуючі індивідуальні відомості, однак достовірну довідку про заробітну плату не подав, а пенсія ОСОБА_2 виплачується у завищеному розмірі. Таким чином, позивач стверджує, що за період з 01.01.2004 по 31.01.2016 надміру виплачена пенсія в сумі 3006,54грн.

Посилаючись на ст. 66 ЗУ « Про пенсійне забезпечення» , ст. 1166 ЦК України та ч.1 ст. 50 ЗУ « Про загальнообовязкове пенсійне страхування», позивач просив задоволити позов.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2016 у справі №909/205/16 (суддя О.М. Фанда) у задоволенні позову відмовлено. Присуджено до стягнення з Управління ПФ України в Надвірнянському районі в дохід Державного бюджету України 1 378грн судового збору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з п. 2 постанови КМУ №225 від 07.03.2001 «Про максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподаткованого доходу (прибутку), сукупного оподаткованого доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески до соціальних фондів» на відповідача не покладено обовязку щодо застосування обмеження максимальної величини фактичних витрат субєктів господарювання. В той час, на орган, який призначив пенсію, покладено контрольні функції за дотриманням діючого законодавства щодо призначення пенсії та щодо перевірки документів, наданих заявником, на відповідність відомостей викладених в цих документах законам і підзаконним актам, на підставі яких оформляється пенсія. Оскільки відомості, зазначені у довідці відповідали дійсності, що підтверджується актом зустрічної перевірки, а обовязок перерахунку страхових внесків покладений на органи Пенсійного фонду України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового звязку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

Позивач - Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області - не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити. В апеляційній скарзі скаржник вказує, що постанова Кабінету Міністрів України №1064 від 13.07.1998, якою було встановлено максимальну величину фактичних витрат субєктів господарювання на оплату праці найманих працівників у розмірі 1 000 грн, втратила чинність у звязку з набранням чинності постановою КМУ №225 від 07.03.2001, якою встановлено максимальну величину фактичних витрат субєктів господарювання на оплату праці найманих працівників у розмірі 1 600 грн. Згідно з актом перевірки №107 від 11.04.2014 в довідці про заробітну плату ОСОБА_2 зайво включені за 2000рік суми нарахованої заробітної плати, оскільки не застосовано обмеження максимальної величини заробітної плати( доходу) , що є порушенням закону. Відповідач не видав нової довідки про заробітну плату з урахуванням обмеження заробітної плати, тому ОСОБА_2 виплачується пенсія у завищеному розмірі.

У відзиві від 20.04.2016 на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скаржника, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказує, що види оплати, що включаються до заробітку для обчислення пенсії, визначені абзацом першим ст. 66 ЗУ «Про пенсійне забезпечення». Редакція названої статті ЗУ «Про пенсійне забезпечення», яка діяла на момент видачі довідки( січень 2002 року) не містила обмежень щодо максимальної величини заробітної плати. Такі обмеження встановлені Законом України № 854 - IV від 20.05.2003, яким внесені зміни до ст. 66 ЗУ«Про пенсійне забезпечення». Відтак довідка видана з дотриманням чинного на той час законодавства.

Крім того, відповідач зазначає, що згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №794 від 04.06.1998 з 01.07.2002 обчислення пенсій відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення» здійснюється Пенсійним Фондом України із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 виключно за даними системи персоніфікованого обліку.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.04.2016 у даній справі здійснено процесуальне правонаступництво з Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі на Надвірнянське обєднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області.

11.07.2016 на адресу суду надійшов лист позивача вих. №2871/06 від 06.07.2016, в якому Надвірнянське обєднане управління ПФУ Івано-Франківської області просить розглянути справу буз участі його представника у звязку з відсутністю коштів на відрядження. Крім того, вказує, що на даний час питання сплати судового збору є проблемним, оскільки заплановані кошти на сплату судового збору відповідно до кошторису управління на 2016 рік, затвердженого 04.04.2016, використані у повному обсязі.

В судове засідання 08.08.2016 сторони явку своїх представників не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

У січні 2002 року ТОВ Спільне підприємство "Інтерплит" видало довідку № 21-08 про заробіток для обчислення пенсії ОСОБА_2 за період роботи з 01.01.2000 по 31.12.2000 року -12 місяців - в сумі 10 172,53грн та з 01.01.2001 по 31.12.2001 12 місяців - в сумі 8 698,49грн.

Згідно з розпорядженням Надвірнянської районної державної адміністрації № 465 від 24.12.2003 та довідкою з ЄДРПОУ № НОМЕР_1 "Спільне підприємство "Інтерплит" реорганізовано в ТОВ "Компанія "Промламінат", яке є його правонаступником.

11.04.2014 головним спеціалістом відділу надходження, прогнозування платежів, обліку застрахованих осіб та контрольно-перевірочної роботи управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі ОСОБА_4 проведено зустрічну перевірку достовірності довідки про заробітну плату №21-8 за січень 2002 року, що оформлена актом №107 від 11.04.2014 (а.с.12-13).

Відповідно до вказаного акту перевіркою встановлено, що суми, вказані в довідці про заробітну плату за період з 2000-2001 роки для обчислення пенсії, відповідають даним особових рахунків по нарахуванню заробітної плати. Поряд з тим, в заробіток для обчислення пенсії зайво включено нарахування в загальній сумі 476,72грн ( за березень 2000 року 251,54грн, за вересень - 171,83грн, за грудень 53,36грн). За твердженнями спеціаліста, викладеними в акті, такі розходження виникли у звязку недотриманням товариством вимог постанови КМУ від 13.07.1998 № 1064, якою з 01.07.1998 року запроваджено обмеження максимальної величини заробітної плати(доходу), яка враховується для обчислення пенсії. Таке обмеження на 2000рік становило 1000грн.

Крім того, у вказаному акті спеціаліст підтвердив, що первинні документи, надані для перевірки, є достовірними.

11.04.2014 позивачем видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері загальнообовязкового державного пенсійного страхування щодо достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, яким зобовязано ТОВ «Компанія «Промламінат» до 28.04.2014 подати індивідуальні відомості за типом форми «коригуюча» (а.с. 14-15).

Рекомендацією від 11.04.2014 про усунення порушення, виявленого під час перевірки, позивачем рекомендовано відповідачу до 28.04.2014 видати нову довідку з урахуванням обмеження максимальної величини.

З матеріалів справи вбачається, що Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі Івано-Франківської області зверталося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до ТОВ «Компанія «Промламінат» про зобовязання видати нову довідку про зарплату, проте постановою від 16.02.2015 у справі № 809/457/15 у задоволенні позову було відмовлено.. Ухвалою від 17.12.2015 Львівський апеляційний адміністративний суд скасував названу постанову, провадження у справі закрив з тих підстав, що даний спір не є справою адміністративної юрисдикції.

Розглянувши апеляційну скаргу, встановивши обставини справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 66 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», від 05.11.1991 N 1788-XII, в редакції, чинній на час видачі довідки про заробіток для обчислення пенсії ОСОБА_2 ( станом на січень 2002 року), було встановлено, що у заробіток для обчислення пенсій включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Зміни до ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 N 1788-XII були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 22.05.2003 N 854-IV, яким частину першу статті 66 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», викладено в такій редакції:

До заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу)".

Тобто, Закон від 22.05.2003 N 854-IV не стосується видачі довідки від січня 2002 року № 21-08 про заробіток ОСОБА_2 за 2000 та 2001 роки для нарахування їй пенсії.

Указом Президента України від 25.05.1998 N 506/98 "Про обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів" надано право Кабінету Міністрів України встановлювати та переглядати зазначену максимальну величину фактичних витрат на оплату праці.

На виконання цього Указу Кабінет Міністрів України прийняв постанови від 13.07.1998 N1064 «Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів» та від 21.09.1998 N 1478 "Про внесення зміни та доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 N 1064", якими встановлено максимальну величину фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу у розмірі 1000 грн на місяць у розрахунку на кожного працюючого, з яких відповідально до Законів України справляються збори (внески) до соціальних фондів.

Однак, рішенням Вищого арбітражного суду України від 12.05.2000 у справі N 3/16-5/32 за позовом Української федерації профспілкових організацій - профспілки спільних підприємств до Кабінету Міністрів України визнано недійсними з 01.10.1998 постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 N 1064 "Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу (прибутку), сукупного оподаткованого доходу, з яких справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування" та від 21.09.1998 N 1478 "Про внесення зміни та доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 N 1064" в частині, що стосується об'єкта оподаткування, на який нараховуються збори (внески) до Фонду соціального страхування.

При прийнятті рішення Вищий арбітражний суд України виходив з того, що 14.10.1998 прийнятий Закону України "Про порядок встановлення ставок і зборів (обов'язкових платежів), інших елементів податкових баз, також пільг щодо оподаткування", в ст. 1 якого закріплено, що ставки загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів), інші елементи податкових баз, а також пільги щодо оподаткування встановлюються або змінюються виключно законами України з питань оподаткування.

На виконання цього Закону Верховна Рада України 24.12.1998 прийняла Постанову "Про застосування нормативно-правових актів з питань оподаткування в Україні", в якій зазначено, що будь-які нормативно-правові акти, що не мають сили закону і видані з порушенням вимог Закону України "Про порядок встановлення ставок податків і зборів (обов'язкових платежів), інших елементів податкових баз, а також пільг щодо оподаткування", якими збільшувалися ставки податків і зборів або змінювалися об'єкти оподаткування, а також ті, якими встановлювалися податки і збори (обов'язкові платежі), що не буди визначені Законами України "Про систему оподаткування", не застосовуються в частині, що суперечить Закону України "Про порядок встановлення ставок, податків і зборів (обов'язкових платежів), інших елементів податкових баз, а також пільг щодо оподаткування" з моменту видання та не підлягають виконанню платниками податків і зборів (обов'язкових платежів).

В п. 3 цієї постанови зазначено: Кабінету Міністрів України у 10-денний термін привести свої нормативно-правові акти у відповідності з Законом України "Про порядок встановлення ставок податків і зборів (обов'язкових платежів), інших елементів податкових баз, а також пільг щодо оподаткування". Ухвалою суду від 05.05.2000 було зобов'язано Кабінет Міністрів України направити в судове засідання посадових осіб, які безпосередньо приймали участь у підготовці проектів оспорюваних постанов та їх візуванні, для дачі пояснень з спірних питань, а також подати суду докази виконання п. 3 Постанови Верховної Ради України від 24.12.1998 "Про застосування нормативно-правових актів з питань оподаткування в Україні". Вказану вимогу суду відповідач не виконав.

Відтак суд дійшов такого висновку: у звязку з тим, що з 01.10.98 вступив в дію Закон України "Про ставку збору на обов'язкове соціальне страхування", оспорювані постанови Кабінету Міністрів України перестали відповідати вимогам цього Закону, тому підлягають визнанню недійсними з моменту набрання чинності цим Законом.

Згідно із ст. 129 Конституції України, в редакції, яка була чинна і станом на січень 2002 року ( дата видачі відповідачем довідки ), однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Отже, станом 2000 рік та на час видачі довідки ( січень 2002 року) жоден закон України, в т.ч. і ЗУ «Про пенсійне забезпечення», не встановлював обмежень щодо максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів. Постанова Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 N 1064, яка є підзаконним нормативним актом та яка встановлювала таке обмеження станом на 2000рік розміром 1000 грн фактичних витрат на оплату працю на місяць з розрахунку на кожного працюючого, в частині об'єкта оподаткування, на який нараховуються збори (внески), тобто, обмеження його розміром 1000грн на місяць з розрахунку на кожного працюючого, була визнана недійсною з 01.10.1998 рішенням Вищого арбітражного суду України від 12.05.2000 у справі N 3/16-5/32, яке є чинним. Відтак, постанова Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 N 1064, на порушення норм якої при видачі довідки посилається позивач, не могла і не повинна була враховуватися при видачі довідки про заробіток ОСОБА_2 для нарахування їй пенсії.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується скаржником, що вказані в довідці дані про заробіток ОСОБА_2 за 2000 та 2001 роки є достовірними.

На підставі викладеного апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи скаржника та вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Водночас колегія суддів зазначає, що в оскаржуваному рішенні висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення, проте його резолютивна частина є правильною.

У п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17 травня 2011 року N 7 розяснено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для скасування чи зміни рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ухвалою від 15.04.2016 у даній справі скаржнику було відстрочено сплату судового збору до дня розгляду справи по суті.

Станом на 08.08.2016 (день прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції) апелянт не подав доказів сплати судового збору в встановленому законом порядку і розмірі. В своєму листі від 06.07.2016 вих. №2871/06 апелянт вказав, що питання сплати судового збору є проблемним, оскільки заплановані кошти на сплату судового збору відповідно до кошторису управління на 2016 рік, затвердженого 04.04.2016, використані у повному обсязі.

Як зазначено у п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України « Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року N 7, оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Відповідно до п. 3.3 названої постанови від 21 лютого 2013 року N 7, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Слід зазначити, що жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в своєму листі від 06.07.2016 вих. №2871/06, скаржник не подав суду.

Відтак апеляційний суд вважає, що посилання скаржника на відсутність коштів для сплати судового збору не можуть братися до уваги і підстави для звільнення скаржника від сплати судового збору відсутні.

Таким чином, в порядку ст. 49 ГПК судовий збір за розгляд апеляційної скарги підлягає стягненню із скаржника.

Положеннями п.п.4 п.2 ч.2 ст.4 ЗУ Про судовий збір передбачено, що ставка судового збору за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ Про судовий збір ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що розмір 1 мінімальної заробітної плати становить 1 378 грн.

З огляду на ціну позову ( 3006,54грн), при поданні позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 378грн, а при поданні апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто 1515,8 грн ( 1378 х 110%).

Отже, із скаржника підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 515,80грн в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.03.2016 у справі №909/205/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з Надвірнянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, ідентифікаційний код 40386749, місцезнаходження: 78405, Івано-Франківська область, м. Надвірна, майдан Шевченка, 3 - 1 515,80грн судового збору в дохід Державного бюджету України за розгляд судом апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 10.08.2016.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.Л. Мирутенко