ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2016 року Справа № 904/6931/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванов О.Г. (доповідач),

суддів: Дармін М.О., Сизько І.А.

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність № 001190/15 від 14.01.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність № 110 від 25.12.2015 р.;

представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Тьюб м. Нікополь, Дніпропетровська область на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року у справі №904/6931/15

за позовом Публічного акціонерного товариства Альфа-Банк м. Київ

до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Тьюб м. Нікополь, Дніпропетровська обл.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Україна м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області звернулось Публічне акціонерне товариство Альфа-Банк з позовною заявою до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Тьюб про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 154-МВ/13 від 20.12.2013 (з урахуванням усіх додаткових договорів, змін, доповнень та додатків до нього) у розмірі (згідно із заявою про уточнення позовних вимог):

- простроченої заборгованості по кредиту 4 440 000 доларів США;

- заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту 20 469 824,20грн;

- строкової заборгованості по процентам за користування кредитом 13 764,00 долари США;

- простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом 208 081,38 доларів США;

- заборгованості по пені за прострочення сплати процентів 756 718,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням ТОВ ОСОБА_4 Україна зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії № 154-МВ/13 від 20.12.2013 щодо повного та своєчасного повернення кредиту та відсотків. З урахуванням договору поруки № 380-П/13 від 23.12.2013 року спірна сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою господарського суду від 27.08.2015 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Україна.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року по справі №904/6931/15 (головуючий суддя Татарчук В.О., судді Суховаров А.В., Васильєв О.Ю.) позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Тьюб на користь Публічного акціонерного товариства Альфа-Банк 4 440 000 доларів США - простроченої заборгованості по кредиту, 20 469 824,20грн - пені за несвоєчасне повернення кредиту,13 764 долари США - строкової заборгованості по процентам за користування кредитом 208 081,38 доларів США - простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом, 756 718,02грн - пені за прострочення сплати процентів, 73 080 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивовано тим, що третьою особою не повністю виконано свої зобовязання за кредитним договором щодо повернення суми основного боргу, та тим, що відповідач, отримавши вимоги щодо виконання зобовязань за договором поруки, не здійснив жодних заходів щодо добровільного погашення заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Тьюб звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що стягнуто основну заборгованість і заборгованість зі сплати відсотків в іноземній валюті, в той час як розрахунковою одиницею в Україні є національна валюта гривня.

Також зазначає, що оскільки заборгованість не була підтверджена Відповідачем (апелянтом) відповідним актом звірки взаємних розрахунків, то судом не було встановлено точної суми боргу.

До позовної заяви не було додано жодного доказу звернення Позивача безпосередньо до боржника з метою отримання суми боргу, у звязку з чим судом не було з'ясовано, чи міг основний боржник виконати прийняті на себе зобов'язання, а одразу покладено виконання всього обсягу боргу на поручителя.

Вважає, що оскільки Позивач не направив Відповідачу видані Національним ОСОБА_5 України дозвільні документи на здійснення валютних операцій, останній не довів своє право на здійснення валютних операцій.

Крім того, суд безпідставно стягнув суму пені за неналежне виконання кредитного зобовязання. А саме, в розрахунку Позивача суму простроченої заборгованості перераховано з доларів США у гривні України за курсом НБУ на дату розрахунку 10.07.2015 року - 21,84 гривні за 1 долар США. І вже на суму у гривні нарахована пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. В той же час, на думку скаржника, суму простроченої заборгованості необхідно було перерахувати з доларів США у гривні України за курсом НБУ не на дату розрахунку, а на дату виникнення заборгованості, у звязку з чим Позивачем фактично вдвічі завищено суму пені.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено матеріали справи, прийнято вірне рішення у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, які зазначені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. Просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав відзив на апеляційну скаргу. Просив рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні 10.08.2016 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом була оголошена вступна та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

20.12.2013 року між ПАТ Альфа-Банк (Банк) та ТОВ ОСОБА_4 Україна (Позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії №154-МВ/13 (т.1 а.с. 8-22).

Відповідно до п. 1.1 договору, Банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію, що надалі іменується Кредитна лінія, та на підставі додаткових угод до цього Договору окремими частинами (Траншами) надає Позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язується використати Кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати ОСОБА_5 за користування Кредитом, виконувати інші умови цього Договору та повернути ОСОБА_5 кредит у терміни, встановлені цим Договором.

Згідно з п. 1.2 договору ліміт Кредитної лінії (граничний розмір Кредиту): сума еквівалентна 20 000 000 доларів США.

Пунктом 1.4 кредитного договору визначено, що строк дії Кредитної лінії закінчується 20.12.2016.

Відповідно до умов Кредитної лінії з Позичальником були укладені додаткові угоди про надання траншу №№ 1 - 24, якими сторони погоджували надання траншів та порядок їх повернення:

- №1 від 08.01.2014, відповідно до якої банком було надано кредит в сумі 10000000 дол. США, процентна ставка 8% річних, на строк до 29.01.2014;

- №2 від 20.01.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 10,25% річних, на строк до 20.03.2014;

- №3 від 20.01.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 11,25% річних, на строк до 18.04.2014;

- №4 від 28.04.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 27.06.2014;

- №6 від 13.06.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 13.08.2014;

- №7 від 13.06.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 13.08.2014;

- №8 від 15.07.2014, кредит - 940000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 15.09.2014;

- №9 від 12.08.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 10.10.2014;

- №10 від 12.08.2014, кредит - 5000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 10.10.2014;

- №11 від 29.09.2014, кредит - 940000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 28.11.2014;

- №12 від 29.09.2014, кредит - 3000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 28.11.2014;

- №13 від 29.09.2014, кредит - 3000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 28.11.2014;

- №14 від 29.09.2014, кредит - 500000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 28.11.2014;

- №15 від 09.10.2014, кредит - 2000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 29.10.2014;

- №16 від 09.10.2014, кредит - 1500000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 28.10.2014;

- №17 від 28.11.2014, кредит - 2000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 24.12.2014;

- №18 від 28.11.2014, кредит - 1000000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 24.12.2014;

- №19 від 28.11.2014, кредит - 940000 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 28.01.2015;

- №20 від 26.12.2014, кредит - 2250244,05 дол. США, процентна ставка 12% річних, на строк до 15.01.2015.

- № 21 від 29.01.2015, кредит - 540000 дол. США;

- № 22 від 29.01.2015, кредит - 1300000 дол. США;

- №23 від 29.01.2015, кредит - 1300000 дол. США;

- №24 від 29.01.2015 відповідно до якої банком було надано кредит в сумі - 1300000 дол. США (т. 1 а.с. 26-72).

Пунктом 10.3 кредитного договору зазначено, що всі платежі Позичальника за цим Договором (повернення Кредиту, сплата процентів і т.д.) здійснюється шляхом переказу коштів з будь-якого поточного рахунка Позичальника на відповідний рахунок, зазначений у пункті 13.3 цього Договору або письмово повідомлений банком. Для цілей цього договору днем здійснення Позичальником будь-якого платежу за цим Договором вважається день зарахування коштів на відповідний рахунок.

23 грудня 2013 року між ПАТ Альфа-Банк (Банк) та ТОВ ОСОБА_4 Тьюб (Поручитель) був укладений договір поруки №380-11/13 (т. 1 а.с. 73-80).

Відповідно до п.1.1 договору поруки, Боржник - товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Україна (код ЄДРПОУ 3366860, 49005, м. Дніпропетровськ, вул. Писаржевського,1а).

Згідно з п. 2.1 договору поруки, Поручитель поручається за виконання боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі ОСОБА_6 договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:

- обов'язок повернути ОСОБА_5 наданий за ОСОБА_6 договором Кредит. Загальна сума якого у будь-який момент часу не перевищуватиме ліміт Кредитної лінії. Кожен з траншів, шляхом надання яких наданий такий Кредит, повинен бути повернутий у валюті, у якій його надано, та у останній день строку, що складає 6 (шість) місяців з дати укладення додаткової угоди, на підставі якої цей транш надано, або у останній день будь-якого меншого чи більшого строку, якщо такий буде визначений згідно з ОСОБА_6 договором та/або Додатковою угодою, а транші надані менше ніж на 6 (шість) місяців до дня закінчення строку дії Кредитної лінії, - у день закінчення строку дії Кредитної лінії;

- обовязок сплачувати ОСОБА_5 проценти за користування Кредитом, наданим за кредитною лінією, у наступному розмірі: 25% річних за користування частиною Кредиту, наданою у гривнях, 15,75 % річних за користування частиною Кредиту, наданою у доларах США, 14,5% річних за користування частиною Кредиту, наданою у євро, та 18,5% річних за користування частиною Кредиту, наданою у російських рублях, або у будь-якому іншому (більшому або меншому) розмірі, якщо такий буде встановлений шляхом зміни ОСОБА_6 договору у строки визначені в ОСОБА_6 договорі;

- обов'язок сплачувати ОСОБА_5 комісію за управління Кредитною лінією у розмірі і строки визначені в ОСОБА_6 договорі;

- обов'язок у випадках, передбачених ОСОБА_6 договором або законодавством України, достроково (до настання строків повернення / сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути ОСОБА_5 Кредит, сплатити проценти за користування ними і виконати інші обов'язки, що передбачені ОСОБА_6 договором або випливають з нього;

- обов'язок сплатити ОСОБА_5 неустойку (пеню, штрафи) в разі невиконання або неналежного виконання Боржником своїх зобов'язань за ОСОБА_6 договором;

- обов'язок відшкодувати збитки понад суму неустойки (пені, штрафів), що заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобов'язань за ОСОБА_6 договором, які підтверджені відповідними офіційними документами.

На виконання умов основного договору № 154-МВ/13 від 20.12.2013 року позивач виконав своє зобовязання шляхом надання третій особі - ТОВ "ОСОБА_4 Україна" кредиту у розмірі 4440000 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами від 29.01.2015: № 62751 на суму 540000 доларів США, № 61783 - 1300000 доларів США, № 61588 - 1300000 доларів США, № 60901 - 1300000 доларів США. (т. 1 а.с. 153-176)

Відповідно до п.п. 1 додаткових угод про надання траншу № 21 - № 24 від 29.01.2015 до договору про відкриття кредитної лінії №154-МВ/13 від 20.12.2013 банк надав кредит позичальнику в розмірі 4440000 доларів США.

ТОВ "ОСОБА_4 Україна" (третя особа) не повернуло кредит та заборгованість перед позивачем станом на 10.07.2015 складала 4440000 доларів США.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

З матеріалів справи слідує, що між сторонами існують кредитні відносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до норм діючого законодавства, кредитний договір є одним з видів позики.

За змістом ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна умов не допускається.

За ст. 526 ЦК України, що кореспондується з ч. 1 ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Факт порушення відповідачами умов обох договорів підтверджено матеріалами справи. Отже, позовні вимоги відповідають вимогам законодавства, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи свідчать, що позивач виконав свої зобов'язання за основним договором належним чином та у повному обсязі, шляхом надання 1-му відповідачу - ТОВ "ОСОБА_4 Україна" кредиту у розмірі 4440000 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами від 29.01.2015: № 62751 на суму 540000 доларів США, № 61783 - 1300000 доларів США, № 61588 - 1300000 доларів США, № 60901 - 1300000 доларів США. (т. 1 а.с. 153-176)

Відповідно до п.п. 1 додаткових угод про надання траншу № 21 - № 24 від 29.01.2015 до договору про відкриття кредитної лінії №154-МВ/13 від 20.12.2013 банк надав кредит позичальнику в розмірі 4 440 000 доларів США.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що оскільки заборгованість не була підтверджена Відповідачем (апелянтом) відповідним актом звірки взаємних розрахунків, то судом не було встановлено точної суми боргу, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви позивач - ПАТ Альфа-Банк надав належним чином завірені розрахунки заборгованості за кредитним договором.

В подальшому, після відкриття провадження у даній справі № 904/6931/15 ТОВ "ОСОБА_4 Україна" провів часткове погашення заборгованості.

Внаслідок таких дій Боржника, Банк зменшив розмір позовних вимог, та надав суду відповідні докази необхідності зменшення позовних вимог, а саме довідку про розмір погашень, виписку по рахунках та меморіальні ордери якими підтверджуються відповідні погашення (т. 1 а.с. 131-152, 153-176, т. 2 а.с. 91-93).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів та поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

ТОВ ОСОБА_4 Тьюб та ТОВ "ОСОБА_4 Україна" за весь час судового провадження у справі не надали власного розрахунку заборгованості, не надали суду обґрунтованої відповіді, чому ОСОБА_3 - як відповідач по справі не погоджується із розміром заборгованості заявленої в позовній заяві, не направляли на адресу ОСОБА_5 звірки взаємних розрахунків.

Враховуючи вимоги ст. 32 ГПК України та те, що Відповідач та третя особа не надали суду власного (альтернативного) розрахунку заборгованості господарський суд Дніпропетровської області правомірно розглянув справу за наявними в матеріалах доказами та прийняв оскаржуване рішення.

Пунктом 9.1. основного договору в редакції п. 5 додаткової угоди № 24 встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути транші 27.03.2015р. Повернення траншу до зазначеного терміну вважається достроковим.

ТОВ "ОСОБА_4 Україна" кредит своєчасно не повернуло, відтак заборгованість перед позивачем становить 4 440 000 доларів США.

Згідно зі ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до п. 4.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» якщо в договорі поруки передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, то господарським судам необхідно виходити з того, що кредитор зобовязаний спочатку предявити вимогу до боржника, а у разі незадоволення цієї вимоги боржником вправі вимагати виконання зобовязання від поручителя.

У розгляді справ за позовом кредитора до боржника та поручителя як солідарних боржників господарським судам слід враховувати, що відповідно до статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки у договорі поруки №380-П/13 від 23.12.2013 року не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, то доводи апеляційної скарги про те, що судом не було з'ясовано, чи міг основний боржник виконати прийняті на себе зобов'язання, а одразу покладено виконання всього обсягу боргу на поручителя, є безпідставними, так як Банк має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників та поручителів разом, так і від будь-кого з них окремо.

В ході вирішення спору встановлений факт наявності заборгованості ТОВ ОСОБА_4 Україна за договором про відкриття кредитної лінії №154-МВ/13 від 20.12.2013 року у вказаній сумі і з урахуванням договору поруки №380-П/13 від 23.12.2013 року спірна сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача.

Проте, третя особа та відповідач, в свою чергу, зобов'язання за основним договором та договором поруки не виконали, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість перед позивачем зі сплати основного боргу у розмірі 4 440 000 доларів США, яка залишається непогашеною.

Згідно положень ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а згідно з приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів повної чи часткової сплати заборгованості третьою особою чи відповідачем в добровільному порядку не надано ані господарському суду першої інстанції, ані апеляційному господарському суду.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на викладене судова колегія зазначає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 4 440 000,00 доларів США простроченої заборгованості за кредитом є обґрунтованими.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 13 764,00 доларів США строкової заборгованості по процентам за користування кредитом, 208 081,38 доларів США простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом, 20 469 824,20 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту за загальний період з 16.09.2014 по 10.07.2015 та 756 718,02 грн. пені за прострочення сплати процентів за загальний період з 05.02.2015 по 10.07.2015, судова колегія зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 2 додаткових угод про надання траншу № 21 - № 24 від 29.01.2015 за користування траншем позичальник зобов'язаний сплачувати банку проценти у розмірі 12,4% річних.

Згідно з абз. 1 п. 6.2 кредитного договору проценти нараховані за місяць, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісяця у строк з 1-го числа по 5-те число (включно) місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

Згідно із ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За умовами п. 11.1 кредитного договору, за прострочення повернення кредиту чи його частини та/або сплати процентів та /або комісії за управління кредитною лінію позичальник зобовязаний сплатити банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який стягується пеня.

Позивач нарахував суму пені, з урахуванням Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96-ВР від 22.11.1996, та в порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Матеріали справи свідчать, що невиконання позичальником зобовязань за основним договором призвело до виникнення простроченої заборгованості по кредиту - 4 440 000,00 доларів США; заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 16.09.2014 по 10.07.2015 - 20 469 824,20 грн.; строкової заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.01.2015 по 09.07.2015 - 13 764,00 долари США; простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31.07.2015 по 21.09.2015 - 208 081,38 доларів США та заборгованість по пені за прострочення сплати процентів за період з 05.02.2015 по 10.07.2015 - 756 718,02 грн.

Перевіривши розрахунки здійснені судом та правильність застосування норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку та правомірно задовольнив позов, стягнувши на користь позивача 4 440 000,00 доларів США заборгованості по кредиту; заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 16.09.2014 по 10.07.2015 - 20 469 824,20 грн.; строкової заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.01.2015 по 09.07.2015 - 13 764,00 долари США; простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31.07.2015 по 21.09.2015 - 208 081,38 доларів США та заборгованість по пені за прострочення сплати процентів за період з 05.02.2015 по 10.07.2015 - 756 718,02 грн.

Щодо доводів скаржника про стягнення основної заборгованості і заборгованості зі сплати відсотків в іноземній валюті судова колегія зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_6 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_6 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 р. № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 14 постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Відповідно до Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 01.12.2011 року Верховний суд України наголосив, що за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Проте слід переконатись, що у банку наявна генеральна ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій, отримані у встановленому порядку.

З огляду на те, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором чи проценти на банківський вклад (статті 1054, 1061 ЦК) в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Під час судового засідання 19.05.2016 року по справі № 904/6931/15 представником Відповідача було заявлено клопотання про витребування від ОСОБА_5 документів якими підтверджуються права ПАТ «Альфа-Банк» видавати кредит в іноземній валюті.

В цьому ж судовому засіданні, 19.05.2016 року, представник ПАТ «Альфа-Банк» надав суду належним чином завірені копії Генеральної ліцензії, Банківської ліцензії № 61 від 06.10.2011 року та Додаток до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 06.10.2011 року № 61.

Відповідно до ухвали ВСУ від 08 лютого 2012 року за № в ЄДРСРУ 21840046 (№ провадження 6-23996вов09) сформульовано таку правову позицію: «Виконання договірних зобов'язань у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. З огляду на викладене в разі спору з правовідносин, які виникли під час здійснення валютних операцій, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.»

Згідно з п. 12 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК».

У зв'язку з наведеним суд першої інстанції правомірно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Кредит правомірно наданий позивачем в іноземній валюті, тому вимога позивача про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Згідно з п. 10.1 кредитного договору повернення кредиту, сплата процентів за користування ним здійснюється окремо щодо частини кредиту у кожній з валют у валюті, в якій цю частину надано, що надалі іменуються "валюта кредиту".

Отже, кредитні кошти надавались третій особі у валюті долар США, а тому є правомірним стягнення основної заборгованості та процентів у відповідній валюті.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суму простроченої заборгованості необхідно було перерахувати з доларів США у гривні України за курсом НБУ не на дату розрахунку, а на дату виникнення заборгованості, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 10.1.3 Договору про відкриття Кредитної лінії № 154-МВ/13 від 20.12.2013 року сторони прийшли згоди, що штрафи, пені розраховуються у доларах США і сплачуються у гривнях у еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день сплати, а у випадку звернення ОСОБА_5 в суд щодо стягнення заборгованості - за офіційним курсом Національного ОСОБА_5 України, встановленим, на день підписання позовної заяви представником ОСОБА_5.

Враховуючи, що п. 8.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги, ОСОБА_5 були зроблені відповідні розрахунки заборгованості, та змінено позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій.

Таким чином, Позивачем були проведені розрахунки заборгованості зі сплати штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, у відповідності до вимог самого кредитного договору, а також у відповідності до п. 8.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року, тому стягнута судом сума штрафних санкцій в національній валюті за курсом НБУ на дату розрахунку відповідає вимогам чинного законодавства та судовій практиці.

Відповідно до п. 4.1.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» у розгляді справ за окремими позовами до боржника та поручителя як солідарних боржників необхідно виходити з того, що чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 601, 604 609 ЦК України) не повязує припинення зобовязання з прийняттям судового рішення. Наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тому подання кредитором позову до боржника не є перешкодою для подання позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашено.

Оскільки відповідачем не надано доказів того, що на час розгляду справи заборгованість за кредитом погашена, то у звязку з прийняттям судового рішення у справі 904/6939/15 за позовом ОСОБА_5 до боржника та іншого поручителя відсутні підстави вважати зобовязання таким, що припинено.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору по суті судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 Тьюб м. Нікополь, Дніпропетровська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року у справі № 904/6931/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 11.08.2016 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.А. Сизько