ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2016 р. Справа № 911/1839/16

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод, Київська обл., Кагарлицький р-н, с. Кузьминці

до Банку Чеська експортні банка, а.с., Чеська республіка,

м. Прага 1

про визнання недійсним додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р.

за участю представників

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 (дов. б/н від 13.04.2016 р.);

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод (далі позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Банку Чеська експортні банка, а.с. (далі відповідач) про визнання недійсним додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 01.10.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, який посвідчено державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори 01.10.2017 р. При цьому, додатковий договір № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р., який визнаний дійсним рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15, вчинений проти волі позивача, без відповідних повноважень (відповідного рішення загальних зборів позивача), відтак суперечить ст. 3, ч. 3 ст. 203, ст. ст. 6, 627 ЦК України, суперечить ч. 2, ч. 3 ст. 181 ГПК України, оскільки порушено вимоги щодо письмової форми договору, суперечить змісту ст. ст. 5, 18 Закону України «Про іпотеку», суперечить ст. 19 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 55 Закону України «Про нотаріат», ст. 19 Закону України «Про іпотеку», оскільки на момент винесення судом рішення існували чинні постанови державних виконавців про накладення арешту на майно. Оскільки оскаржуваний правочин не відповідає вимогам ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, позивач просить визнати його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

06.06.2016 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на обєкти нерухомого майна, право власності на які зареєстровані за банком Чеська експортні банка, а.с.: комплекс (літера А, площею 220, 8 кв. м. та літера Б, площею 15740,2 кв.м.), що розташований за адресою: Україна, Київська обл., Каргалицький район, с. Кузминці, вул.. Червоноармійська, буд. 57 (номер запису про право власності №12754594 від 23.12.2015 12:34:11, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 22).

Згідно з ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до абз. 1-2 п. 3 постанови № 16 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

З огляду на викладене, заява позивача судом не задоволена, як необґрунтована, оскільки позивачем не доведено належними доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування вказаного виду забезпечення позову.

30.06.2016 р. до господарського суду Київської області надійшло клопотання відповідача про припинення провадження у справі, в якому відповідач просить припинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15 за позовом Банку Чеська експортні банка, а.с. до товариства з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод про визнання додаткового договору № 1 до договору іпотеки від 01.10.2007 р. дійсним вирішено спір між тими ж сторонами, з того ж предмету та з тих же підстав. Вказане клопотання не задоволено судом з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як вбачається з рішення господарського Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15, позивачем у вказаній справі є банк Чеська експортні банка, а.с., а відповідачем товариство з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод, предметом спору у справі № 911/2376/15 є визнання дійсним додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р. У даній справі позивачем є товариство з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод, а відповідачем - банк Чеська експортні банка, а.с., тобто сторони у справі № 911/2376/15 та у даній справі різні, оскільки мають різний процесуальний статус.

Також, предметом розгляду у справі № 911/2376/15 було визнання дійсним додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р., а у даній справі визнання недійсним додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р., тобто предмет спору у даній справі та у справі № 911/2376/15 різний.

Відтак, підстави для припинення провадження у справі відсутні.

У судовому засіданні 05.07.2016 р. було оголошено перерву до 21.07.2016 р.

19.07.2016 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки обставини, наведені позивачем на підтвердження його доводів, вже встановлені рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15 та відповідно до ст. 35 ГПК України не потребують доказування. З посиланням на ч. 2 ст. 220 ЦК України відповідач зазначає, що рішення суду про визнання договору дійсним є правозмінюючим юридичним фактом, а також те, що ставлячи перед судом вимогу щодо недійсності договору, який визнано дійсним в судовому пордку, позивач фактично ставить перед судом питання про перегляд судового рішення, яке набрало законної сили.

У судовому засіданні 21.07.2016 р. було оголошено перерву до 04.08.2016 р.

28.07.2016 р. до господарського суду Київської області надійшло клопотання позивача, в якому останній просить відкласти розгляд справи у звязку з неможливістю представника позивача прибути до суду та взяти участь у судовому засіданні 04.08.2016 р. у звязку з відпусткою та неможливістю направлення іншого представника.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що представник позивача був присутній у судових засіданнях та надавав пояснення, явка представника позивача у судове засідання 04.08.2016 р. не визнавалась обовязковою, суд відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Судом також враховано, що строк розгляду даної справи закінчується 08.08.2016 р., а клопотання про продовження строку вирішення спору сторонами не заявлялось.

Представник позивача у судових засіданнях 05.07.2016 р. та 21.07.2016 р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. У судове засідання 04.08.2016 р. не зявився. Клопотання про відкладення розгляду справи судом не задоволено.

Представник відповідача у судових засіданнях 05.07.2016 р., 21.07.2016 р. та 04.08.2016 р. проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

31.08.2007 р. між Банком Чеська експортні банка, а.с. (кредитодавець, іпотекодержатель) та ТОВ Кузьминецький цегляний завод (позичальник, іпотекодавець) був укладений Кредитний договір № 21274 (надалі: Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав Товариству кредит в сумі, яка не перевищує 15334250,00 Євро.

Пунктом 14.8. Кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язується протягом 30 (тридцяти) банківських днів після запиту кредитодавця укласти з кредитодавцем договір іпотеки, згідно з яким все існуюче та майбутнє нерухоме майно, яке має бути збудовано на земельній ділянці, надається в іпотеку на користь кредитодавця, і іпотека, створена за таким майбутнім договором іпотеки, забезпечуватиме належне та своєчасне погашення кредиту за цим договором, кредиту (за визначенням цього терміну в авансовому кредитному договорі) та комісійних та інших сум по відношенню до кредиту. Майбутній договір іпотеки має бути укладено за формою та змістом, що задовольняють кредитодавця, і після його реєстрації у відповідному державному органі з дотриманням законодавства України він становитиме належним чином оформлене та першочергове забезпечення стосовно всього існуючого та майбутнього нерухомого майна, яке має бути збудовано на земельній ділянці.

В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 01.10.2007 р. між сторонами було укладено Договір іпотеки, згідно якого (п. 2.1.) іпотекодавець надав іпотекодержателю земельну ділянку площею 3,0087 га, кадастровий номер :03:001:0002, цільове призначення землі промисловості (господарський двір, цегельний завод), що розташована за адресою: Київська обл., Кагарлицький район, Кузьминецька сільська рада та належить Товариству на праві власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 312088, виданого Кагарлицькою РДА 22.11.2005 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 01, вартістю 3229000,00 грн.

На зазначеній земельній ділянці було збудоване наступне нерухоме майно: адміністративну будівлю, літера А, площею 220,8 кв.м. та виробничу будівлю, літера Б, площею 15740,2 кв.м., що розташовані за адресою: Київська обл., Кагарлицький р-н, с. Кузьминці, вул. Червоноармійська, 57. Право власності на зазначені будівлі підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ № 865304, виданим Кузьминецькою сільською радою 17.03.2009 р., зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно КП КОР Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації 17.03.2009 р. за реєстраційним номером 20324756 номер запису 518 в книзі 2.

29.10.2010 р. Банком, з посиланням на переговори від 21-22.10.2010 р. у м. Києві та на п. 14.8. Кредитного договору, на адресу Товариства була направлена вимога надати в іпотеку обєкти нерухомості, збудовані за вказаній земельній ділянці за кадастровим номером :03:001:0002.

Також, Банком було направлено відповідний проект Додаткового договору № 1 до Договору іпотеки від 01.10.2007 р. Факт отримання такого листа відповідачем не заперечується.

Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15 за позовом Банку Чеська експортні банка, а.с. до Товариства з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод про визнання додаткового договору № 1 до договору іпотеки від 01.10.2007 р. дійсним, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 11.01.2016 р., а отже є таким, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15 визнано дійсним з 25 січня 2012 року Додатковий договір №1 до Іпотечного договору від 01 жовтня 2007 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод та банком Чеська експортні банка, а.с. в редакції, що міститься в резолютивній частині рішення суду.

Вказаний Додатковий договір № 1 позивач просить визнати недійсним.

Позивач зазначає, що договір вчинений проти його волі, без відповідних повноважень (відповідного рішення загальних зборів позивача).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як встановлено рішенням суду у справі № 911/2376/15, 25.01.2012 р. на загальних зборах учасників товариства, на яких був присутній представник банку, було прийняте рішення, оформлене протоколом від 25.01.2012 р. б/н, про надання згоди в рамках Кредитного договору № 21274 від 31.08.2007 р., укладеного з банком Чеська експортні банка, а.с., здійснити передачу в іпотеку Банку нерухомого майна, належного Товариству на праві власності, а саме: (1) адміністративну будівлю, літера А, площею 220,8 кв.м.; (2) виробничу будівлю, літера Б, площею 15740,2 кв.м., що розташовані за адресою: Київська обл., Кагарлицький р-н, с. Кузьминці, вул. Червоноармійська, 57 та належать товариству на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 865304, виданого Кузьминецькою сільською радою 17.03.2009 р. згідно рішення ради від 24.12.2008 р., зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно КП КОР Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації 17.03.2009 р. за реєстраційним номером 20324756 номер запису 518 в книзі 2 (друге питання порядку денного зборів).

Третім питанням порядку денного зборів було вирішено затвердити проект Додаткової угоди № 1 до Іпотечного договору від 01.10.2007 р., що укладається між Товариством та Чеська експортні банка, а.с..

Відповідно до четвертого питання порядку денного зборів було вирішено надати всі необхідні повноваження директору Товариства ОСОБА_2 для укладення та підписання від Товариства із Чеська експортні банка, а.с. Додаткової угоди № 1 до Іпотечного договору від 01.10.2007 р.

Вказані обставини встановлені рішенням суду у справі № 911/2376/15 та мають преюдиційне значення при розгляді даної справи.

З викладеного вбачається, що Товариство, отримавши проект Додаткового договору, своїм рішенням висловило безумовну згоду щодо укладання Додаткового договору у редакції, що була запропонована Банком.

Крім цього про відповідну згоду та наміри укладення Додаткового договору № 1 до Іпотечного договору від 01.10.2007 р. також свідчить лист Товариства від 28.02.2012 р. № 21/02, адресований Банку та в якому зазначено, що Товариством підтримуються умови Банку щодо передачі в іпотеку нерухомого майна.

Суд не погоджується з доводами Товариства, щодо відсутності домовленості сторін стосовно істотних умов Додаткового договору, з огляду на наступне.

Пунктом 14.8. Кредитного договору Товариство зобовязувалося перед Банком протягом 30 банківських днів після запиту Банку укласти з ним договір іпотеки. Такий договір має бути укладений за формою та змістом, що задовольняють Банк. Погодження Товариства щодо форми і змісту іпотечного договору Кредитним договором не вимагалось. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

З викладеного вбачається, що підписуючи Кредитний договір, Товариство взяло на себе безумовний обовязок щодо укладення договору іпотеки, за змістом, запропонованим Банком. При цьому, з огляду на зазначений пункт Кредитного договору можливість змінити чи відмовитись від умов, запропонованих Банком, у Товариства після запиту передати спірне майно в іпотеку виключалась.

Отже, викладене спростовує посилання товариства на відсутність погодження умов договору іпотеки, оскільки, таке погодження не вимагалось умовами Кредитного договору.

Таким чином, волевиявлення Товариства укласти Додатковий договір було продемонстровано останнім ще в момент підписання Кредитного договору. Це спростовує висновки Товариства щодо відсутності у нього волі на укладання такого договору, а 25.01.2012 р. позивач своїм рішенням висловив свою безумовну згоду на укладання Додаткового договору у редакції, запропонованій Банком. Відповідно сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов такого Додаткового договору в редакції, запропонованій Банком.

Щодо посилання позивача на те, що 13.07.2015 р. господарський суд Київської області визнав дійсним Додатковий договір № 1, проте на той час вже був призначений ліквідатор Товариства ОСОБА_3, то як вбачається з рішення зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю Кузьминецький цегляний завод від 15.01.2015 р., оформленого протоколом від 15.01.2015 р., ОСОБА_3 призначений ліквідатором Товариства 15.01.2015 р., проте Додатковий договір № 1 визнаний господарським судом Київської області дійсним з 25.01.2012 р.

Таким чином, твердження позивача, що Додатковий договір суперечить ст.ст. 6, 627, ч. 3 ст. 203 ЦК України не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Суд також не погоджується з доводами позивача щодо того, що оспорюваний правочин суперечить ч. 2, 3 ст.181 ГК України, оскільки з огляду на приписи ч. 1. ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо.

Крім того з огляду на ч. 2 ст. 220 ЦК України дійсність договору повязується саме з моментом досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, тобто з фактом наявності або відсутності акцепту сторони, якій він був направлений.

Позивач вважає, що Додатковий договір суперечить ст. 19 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 55 Закону України «Про нотаріат», ст. 19 Закону України «Про іпотеку», оскільки на момент винесення судом рішення існували чинні постанови державних виконавців про накладення арешту на майно позивача.

Обґрунтовуючи вказані доводи, позивач зазначає, що наявність чинних постанов державних виконавців про накладення арешту на майно позивача унеможливлює прийняття судом рішення про визнання договору іпотеки дійсним.

З цього приводу суд зазначає, що зміст договору не може суперечити ні ст. 55 Закону України «Про нотаріат», який регулює порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні, ні ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, а вказані доводи позивача та посилання на ст. 19 Закону України «Про іпотеку» свідчать про незгоду позивача не з оспорюваним договором, а з рішенням суду від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15, яке відповідно до ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Посилання позивача на те, що Додатковий договір суперечить положенням ст.ст. 5, 18 Закону України «Про іпотеку» є безпідставними та необґрунтованими, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Пунктом 2.1.2. Додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р. визначено, що загальна вартість Предмету іпотеки складає 59 981 579 (прописом: пятдесят девять мільйонів девятсот вісімдесят одна тисяча пятсот сімдесят девять) гривень та 00 копійок.

Отже, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, у тому числі щодо вартості предмета іпотеки, оскільки позивач рішенням загальних зборів товариства 25.01.2012 р. висловив безумовну згоду на укладення Додаткового договору у редакції, запропонованій Банком.

Таким чином, судом не встановлено, що зміст Додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р., який визнаний дійсним рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у справі № 911/2376/15, суперечить ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України.

Відтак, вимоги позивача про визнання недійсним Додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 01.10.2007 р. є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення підписано 16.08.2016 р.

Суддя О.О. Рябцева