ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2016 р. Справа № 917/985/16

За позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", вул. Комарова, 2а, м. Полтава, 36008

до Приватного підприємства "Крона", просп. Першотравневий, 19, м. Полтава, 36011

про стягнення 34 508,93 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача : ОСОБА_1, довіреність № 29-14/19/16Д від 04.01.2016 р.;

від відповідача : не з'явилися.

04.08.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до Приватного підприємства "Крона" про стягнення 34 508,93 грн. заборгованості за договором № 1523 від 01.10.2008 року на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води, з яких 16 858,47 грн. основного боргу, 16 858,47 грн. пені, 159,58 грн. 3% річних, 632,41 грн. втрат від інфляційних процесів.

Відповідач представництва у судове засідання вдруге не забезпечив, поважності причин неявки суду не повідомив, вимог ухвал суду від 21.06.2016 р. та від 12.07.2016 р. не виконав, причин щодо цього суду не повідомив. Останній відповідно до 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи (поштове повідомлення про вручення ухвал суду від 21.06.2016 року та від 12.07.2016 року в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд двічі належним чином повідомляв відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ст. 69 ГПК України закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, оцінивши надані докази, суд, встановив:

01.10.2008 р. між Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" та Приватним підприємством "Крона" було укладено договір № 1523 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води (далі - Договір, а.с. 13-14), згідно умов якого позивач взяв на себе зобов'язання постачати теплову енергією у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення приміщень споживача до межі розподілу будівлі по вул. Фрунзе,12 нежитлове приміщення (п.1 Договору).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.03.2013 р. у справі № 18/2659/12 за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до Приватного підприємства "Крона" внесено зміни у договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 1523 від 01.10.2008 року (а.с. 15-17), зокрема в п.п. 13 -16 останнього та розрахунок обсягу теплової енергії як додаток до договору.

Пунктом 14 договору визначено, що розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться відповідно до тарифів встановлених уповноваженим органом та діючих на період постачання теплової енергії, на підставі виконаних розрахунків відповідно до теплових навантажень.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" та згідно з абз. 7 ст. 16 Закону України "Про теплопостачання" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг встановлює тарифи на теплову енергію суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання.

Тариф на теплову енергію, що виробляється та постачається підприємством "Полтаватеплоенерго", встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Вказаною комісією тарифи на теплову енергію для потреб інших споживачів встановлені в такому розмірі :

1 403,42 грн./Гкал (без ПДВ) з 1 травня 2015 року на підставі постанови № 1388 від 30.04.2015 року (арк. с. 23);

1 354,31 грн./Гкал (без ПДВ) з 1 листопада 2015 року на підставі постанови № 2690 від 29.10.2015 року (арк. с. 24);

1 304,87 грн./Гкал (без ПДВ) з 1 лютого 2016 року на підставі постанови № 54 від 28.01.2016 року (арк. с. 25);

Відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року (надалі Правила) розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі.

Відповідно до п. 15 договору (зі змінами, внесеними рішенням ГСПО № 18/2659/12 від 12.02.2013 р.) встановлений наступний порядок розрахунків. Оплата вартості теплової енергії, визначеної розрахунковим способом в п. 3 додатку "Розрахунок обсягу теплової енергії", проводиться відповідачем-споживачем плановим платежем до 30 числа поточного місяця. Кінцевий розрахунок вартості теплової енергії, визначної з урахуванням фактичної температури повітря, проводиться споживачем до 15 числа наступного за розрахунковим на підставі виписаного рахунку. Факт отримання споживачем теплової енергії фіксується щомісячно Актом приймання-передачі теплової енергії, який складається сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і договору. У разі неповернення споживачем Акту приймання-передачі теплової енергії в 5-денний термін, як це передбачено пунктом 12 договору, він, підписаний теплопостачальною організацією в односторонньому порядку, вважається оформленим відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджує факт надання споживачу теплової енергії (п. 15 договору зі змінами, внесеними рішенням ГСПО № 18/2659/12 від 12.02.2013 р.).

На виконання умов Договору за період з 01.10.2015 р. по 30.04.2016 р. позивач поставив відповідачу теплову енергію на загальну суму 16 858,47 грн.. Факт отримання теплової енергії підтверджується актами прийому-передачі теплової енергії : № АВ-15549 від 31.10.2015р., № АВ-18667 від 30.11.2015 р., № АВ-21976 від 31.12.2015 р., № АВ-1930 від 31.01.2016 р., № АВ-5131 від 29.02.2016 р., № АВ-8310 від 31.03.2016 р., № АВ-11493 від 30.04.2016 р. (копії наявні у матеріалах справи).

Позивачем в дотримання умов Договору було надіслано відповідачеві рахунки на оплату отриманої теплової енергії, а саме : № АВ-15549 від 31.10.2015 р., № АВ-10466 від 30.11.2015 р., № АВ-12132 від 31.12.2015 р., № АВ-967 від 31.01.2016 р., № АВ-2569 від 29.02.2016 р., № АВ-4166 від 31.03.2016 р., № АВ-5760 від 30.04.2016 р. (копії наявні у матеріалах справи). Факт направлення вказаних рахунків підтверджується реєстрами згрупованих поштових відправлень рахунків та актів (копії залучені до матеріалів справи).

За даними позивача в порушення умов Договору відповідачем не проведено оплату вартості спожитої теплової енергії. На момент подання позову заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію складає 16 858,47 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості відповідача.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 34 508,93 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 01.10.2008 р. Договору про відпуск теплової енергії в гарячій воді № 1523, з яких : 16 858,47 грн. основний борг з оплати вартості отриманої теплової енергії за жовтеня 2015 р. по квітень 2016 року включно, пеня в сумі 16 858,47 грн. за період з 15.11.2015 року по 30.05.2016 року, 3% річних в сумі 159,58 грн. за період з 15.11.2015 року по 30.05.2016 року та інфляційні в сумі 632,41 грн. за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року.

При винесенні рішення суд входив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами частини 1 статті 67 Господарського кодексу України унормовано, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини за договором енергопостачання.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого законом режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Частиною 6 ст. 276 Господарського кодексу України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

За приписами ст. 1 Закону України № 2633-ІV від 02.06.2005 р. "Про теплопостачання" (із змінами та доповненнями, далі Закон України "Про теплопостачання") тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, споживач зобов'язаний щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним Договором. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за Договором та приписів ст. 903 Цивільного кодексу України надані позивачем послуги з постачання теплової енергії у вигляді гарячої води у визначені Договором строки не оплатив, заборгованість на момент звернення до суду та винесення даного рішення складає 16 858,47 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 16 858,47 грн. за отриману теплову енергію у період з жовтня 2015 р. по квітень 2016 року включно є підтвердженими документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 16 Договору (зі змінами, внесеними рішенням ГСПО № 18/2659/12 від 12.02.2013 р.) сторони визначили, що у випадку несплати у вказані в Договорі строки нараховується пеня в розмірі 1% за кожний день прострочки платежу, але не більше 100% боргу згідно Закону України "Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги" № 686-ХІ від 20.05.1999 року, а також стягуються 3 % річних та інфляційні витрати простроченої суми згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивачем на підставі вищевикладеного нараховано відповідачу пеню в сумі 16 858,47 грн. за період з 15.11.2015 року по 30.05.2016 року, 3% річних в сумі 159,58 грн. за період з 15.11.2015 року по 30.05.2016 року та інфляційні нарахування в сумі 632,41 грн. за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року.

Судом перевірено заявлені позивачем до стягнення суми пені та інфляційних втрат і встановлено, що останні є правомірними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3"). При цьому, суд зазначає, що допущені позивачем помилки у визначенні моменту виникнення у відповідача зобов'язань з оплати отриманої від позивача теплової енергії у жовтні 2015 р. та квітні 2016 р. (15.11.2015 р. та 15.05.2016 р. припадали на вихідні дні, тобто, відповідно до приписів п. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, момент виникнення за вказані періоди повинен обраховуватись з 17.11.2015 р. та з 17.05.2016 р.) арифметично не вплинули на розмір пені та інфляційних втрат, які судом визнано правомірними та підлягають до стягнення.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 159,58 грн. трьох процентів річних за період з 15.11.2015 року по 30.05.2016 року, суд встановив, що позивачем частково неправильно визначено момент, з якого починається обрахування простроченого відповідачем зобовязання з оплати отриманої ним від позивача теплової енергії у жовтні 2015 р. та квітні 2016 р., а саме : позивачем у розрахунку визначено початковими датами нарахування 3% річних за вказані місяці 15.11.2015 р. та 15.05.2016 р., в той час як останні припадали на вихідні дні. Отже, відповідно до приписів п. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, момент виникнення за вказані періоди повинен обраховуватись з 17.11.2015 р. та з 17.05.2016 р. .

Враховуючи викладене та здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних за період з 15.11.2015 року по 30.05.2016 року, суд встановив, що допущені позивачем помилки вплинули на розмір, який підлягає до стягнення. Отже, суд визнає правомірними та такими, що підлягають до стягнення 159,31 грн. 3% річних за період з 17.11.2015 року по 30.05.2016 року (з урахуванням моменту виникнення зобовязань щодо оплати за отриману теплову енергію за кожний окремий місяць) (перерахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 16 858,47 грн. основного боргу, 16 858,47 грн. пені, 159,31 грн. 3% річних, 632,41 грн. інфляційних втрат підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача 0,27 грн. 3% річних у позові слід відмовити.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 33, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Крона" (просп. Першотравневий, 19, м. Полтава, 36011, ідентифікаційний код юридичної особи 30285045) на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (вул. Комарова, 2а, м. Полтава, 36008, ідентифікаційний код юридичної особи 03338030) - 16 858,47 грн. основного боргу, 16 858,47 грн. пені, 159,31 грн. 3% річних, 632,41 грн. інфляційних втрат та 1 377,98 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне рішення складене 08.08.2016 р.

Суддя О.С.Мацко