ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 р. Справа № 917/880/16

За позовом Селянського (фермерського) господарства "Зоря", 11106 Житомирська область, Овруцький район, с. Заріччя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогіря молокопродукт", 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Героїв майдану, 82, офіс 23

про стягнення грошових коштів у сумі 753881,19 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1

Після виходу з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення заборгованості за договором на закупівлю молока № 1528/15-БМ від 22.01.2015 р. у розмірі 753881,19 грн., з яких: основний борг - 601499,46 грн.; інфляційне збільшення - 14350,05 грн.; 3 % річних - 9195,53 грн та пені - 128836,15 грн.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по договору на закупівлю молока № 1528/15-БМ від 22.01.2015 р. в частині оплати.

У відзиві на позовну заяву №08/08-1 від 08.08.2016 р. відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає що в п. 3.1.4 договору сторони погодили, що постачальник зобов'язаний надавати покупцю наступні супровідні документи: ветеринарну довідку або свідоцтво ФН-2, спеціалізовану товарну накладну Ф № 1 - ТН (МС) та товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, податкову накладну, видаткову накладну. Проте позивачем повного пакету документів зазначеного в п. 2.4. договору відповідачу надано не було.

Крім того, відповідач посилається на те, що приймальна квитанція за своєю правовою природою не може бути самостійним доказом поставки товару, а єдиним належним доказом на підтвердження факту отримання відповідачем товару в розумінні ст. 33 ГПК може бути лише товарна накладна за формою № 1 - ТН (МС), які позивачем не надані до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.08.2016 р. повідомив, що основний борг в сумі 601499,46 грн. перед позивачем дійсно існує та надав контррозрахунок пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд, встановив:

22.01.2015 року між сторонами було укладено Договір на закупівлю молока № 1528/15-БМ (надалі-Договір, а.с. - 17-20), згідно умов якого постачальник (позивач) зобов'язується поставляти відповідачу (покупцю) молочну сировину (молоко коров'яче, сире, незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), далі за текстом - молоко, а відповідач -приймати й оплачувати його на умовах та в порядку визначеному цим Договором (п. 1.1 Договору, Т. 1, а.с. - 17-20).

Пунктом 3.2.1 Договору визначено, що покупець має здійснювати своєчасну оплату придбаного молока, за цінами визначеними сторонами та зазначеними у Додатках до цього Договору.

Згідно п. 5.4. Договору, покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту переходу права власності на молоко в порядку визначеному п. 4.3. даного Договору.

Сторони визначили, що якщо покупець не сплатив суму заборгованості протягом 5 календарних днів з дати отримання товару, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобов'язання за кожен календарний день такого прострочення (п. 6.3 Договору).

Згідно п. 8.1 Договору, даний договір набирає чинності з дати підписання сторонами та діє до 31 грудня 2015 року, а в частині розрахунків за поставлене молоко до моменту остаточного розрахунку.

Як стверджує позивач, відповідачем в період з 22.01.2015 р. по 31.12.2015 р. було прийнято від позивача товар на загальну суму 4 291 556,32 грн., що підтверджується наступними документами:

- приймальна квитанція № 9 за період з 01.01.2015 р. по 31.01.2015 р.;

- видаткова накладна № 3 від 23.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 4 від 24.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 5 від 25.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 6 від 26.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 7 від 27.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 8 від 28.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 9 від 29.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 10 від 30.01.2015 p.;

- видаткова накладна № 11 від 31.01.2015 р.;

- довіреність на отримання товару № 47 від 01.01.2015 p.;

- приймальна квитанція № 9 за період з 01.02.2015 р. по 28.02.2015 p.;

- видаткова накладна № 12 від 10.02.2015 p.;

- видаткова накладна № 14 від 28.02.2015 p.;

- видаткова накладна № 13 від 20.02.2015 p.;

- довіреність на отримання товару № 99 від 01.02.2015 p.;

- приймальна квитанція № 8 за період з 01.03.2015 р. по 31.03.2015 p.;

- видаткова накладна № 15 від 10.03.2015 p.;

- видаткова накладна № 16 від 20.03.2015 p.;

- видаткова накладна № 17 від 31.03.2015 p.;

- довіреність на отримання товару № 192 від 01.03.2015 p.;

- приймальна квитанція № 8 за період з 01.04.2015 р. по 30.04.2015 p.;

- видаткова накладна № 18 від 10.04.2015 p.;

- видаткова накладна № 19 від 20.04.2015 p.;

- видаткова накладна № 20 від 30.04.2015 p.;

- довіреність на отримання товару № 289 від 01.04.2015 p.;

- приймальна квитанція № 7 за період з 01.05.2015 р. по 31.05.2015 p.;

- видаткова накладна № 21 від 10.05.2015 p.;

- видаткова накладна № 22 від 20.05.2015 p.;

- видаткова накладна № 23 від 31.05.2015 p.;

- довіреність на отримання товару № 374 від 01.05.2015 p.;

- приймальна квитанція № 7 за період з 01.06.2015 р. по 30.06.2015 p.;

- видаткова накладна № 24 від 10.06.2015 p.;

- видаткова накладна № 25 від 20.06.2015 p.;

- видаткова накладна № 27 від 30.06.2015 p.;

- видаткова накладна № 26 від 29.06.2015 p.;

- довіреність на отримання товару № 483 від 01.06.2015 p.;

- приймальна квитанція № 6 за період з 01.07.2015 р. по 31.07.2015 p.;

- видаткова накладна № 29 від 10.07.2015 p.;

- видаткова накладна № 30 від 20.07.2015 p.;

- видаткова накладна № 31 від 31.07.2015 p.;

- довіреність № 606 від 01.07.2015 p.;

- приймальна квитанція № 6 за період з 01.08.2015 р. по 31.08.2015 p.;

- видаткова накладна № 34 від 10.08.2015 p.;

- видаткова накладна № 36 від 20.08.2015 p.;

- видаткова накладна № 35 від 31.08.2015 p.;

- довіреність № 720 від 01.08.2015 p.;

- приймальна квитанція № 7 за період з 01.09.2015 р. по 30.09.2015 p.;

- видаткова накладна № 37 від 10.09.2015 p.;

- видаткова накладна № 38 від 20.09.2015 p.;

- видаткова накладна № 39 від 23.09.2015 р.; не повернулась від відповідача.

- довіреність № 822 від 01.09.2015 p.;

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором товару здійснив частково на суму 3 690 056,86 грн, що підтверджується банківськими виписками (копії в матеріалах справи, Т. 1, а.с. - 81-205).

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач у встановлені Договором строки своїх обов'язків по оплаті поставленого товару в повному обсязі не виконував і допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, в зв'язку з чим відповідач мав прострочену заборгованість за поставлений товар на загальну суму 601499,46 грн.

Крім того, позивач, на підставі умов Договору ст. 625 ЦК України нарахував та просить стягнути з відповідача 9195,53 грн 3% річних, нарахованих на суму основного боргу, 14350,05 грн. інфляційних втрат та 128836,15 грн, пені.

Таким чином, загальна сума заборгованості, яка заявлена позивачем до стягнення, складає 753881,19 грн.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі-продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що підписаними між сторонами накладними, приймальними квитанціями та довіреностями виданими відповідачем на отримання цінностей підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 4291556,32 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки №1528/15БМ року від 22.01.2015 р., виконав частково, на момент розгляду справи зобов'язання відповідача в частині сплати 601499,46 грн. ним не виконані. За даними відповідача основний борг виник на підставі видаткової накладної №35 від 31.08.2015 р. (частково на суму 161371,56 грн), №37 від 10.09.2015 р. на суму 193762,70 грн., №38 від 20.09.2015 р. на суму 200265,80 грн та №39 від 23.09.2015 р. Остання видаткова накладна не повернута позивачем. Однак, суд, дослідивши матеріали справи встановив, що приймальна квитанція №7 від 30.09.2015 р. за період з 01.09.2015 р. по 30.09.2015 р. і сума якої 440127,90 грн складається із сум видаткових накладних, на підставі яких здійснювалась поставка молока протягом вересня місяця 2015 р. Тому суд приходить до висновку, що протягом вересня 2015 р. позивач здійснив поставку товару відповідачу в суму 440127,90 грн, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності з пунктом 2.1 Порядку застосування форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів та сировини, затвердженого постановою Укоопспілки від 29.05.2000 року від 29 травня 2000 р. N 118 за погодженням з Держкомстатом України (далі Порядок №118), приймальні квитанції та закупівельні відомості, якими оформлюється закупівля сільськогосподарських продуктів, продуктів їх переробки та сировини - є первинними документами для ведення обліку і використовуються для складання фінансової і статистичної звітності, для аналізу обсягів обороту з закупівлі окремих видів сільськогосподарської продукції та сировини, загального обсягу заготівельного обороту тощо.

Разом з цим, згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини, затвердженої наказом Мінагрополітики України від 01.07.2002 N 176, приймальна квитанція - це документ, у якому приймальник на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць.

Таким чином, зі змісту вказаних норм випливає, що приймальні квитанції на закупівлю молочної сировини за своєю природою є первинними документами і їх належна виписка є неможливою без попереднього складання товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС), на підставі яких такі приймальні квитанції складаються.

При цьому накладна товарна за своєю природою - це первинний бухгалтерський документ, призначений для оформлення операцій по відпустці і прийому товарно-матеріальних цінностей.

Отже факт виписки відповідачем приймальних квитанцій свідчить про інший факт - виписку накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) і вказаний різновид первинних документів підтверджує факт здійснення операції з передачі позивачем у власність відповідача обумовленого договором товару. Таким чином при визначені суми основного боргу суд бере до уваги суму приймальної квитанції №7 від 30.09.2015 р. Також вищезазначеними положеннями нормативних актів спростовуються заперечення відповідача наведені у відзиві на позовну заяву.

На підставі матеріалів справи, поданих сторонами доказів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 601499,46 грн. є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами (договір поставки, видаткові накладні, які містять всі необхідні реквізити, передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, приймальні квитанції) та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Судом перевірено методику розрахунку інфляційних втрат та 3% річних з використанням калькулятора ІПС "Ліга". За результатами проведеного перерахунку, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 9195,53 грн. 3% річних за період з 27.11.2015 р. по 31.05.2016 р., та 14350,05 грн. інфляційних втрат за періоди зазначені в розрахунку (Т. 1.а.с. - 12-13).

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом перевірено методику розрахунку пені з використанням калькулятора ІПС "Ліга" та з врахуванням контррозрахунку відповідача. За результатами проведеного судом перерахунку, проведеного по кожній видатковій окремо, за періоди визначені позивачем у розрахунку пені та з врахуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, а саме:

- по накладній № 35, залишок заборгованості по якій складає 161371,56 грн за період з 28.11.2015 р. по 10.03.2016 р. розмір пені складає 20208,81 грн;

- по накладній № 37на суму 193762,70 грн за період з 28.11.2015 р. по 20.03.2016 р. розмір пені складає 26594,59 грн;

- по накладній № 38 на суму 200265,80 грн за період з 28.11.2015 р. по 30.03.2016 р. розмір пені складає 29894,73 грн;

- по накладній № 39 на суму 46099,40 грн за період з 28.11.2015 р. по 03.04.2016 р. розмір пені складає 7103,18 грн.

Таким чином, загальна сума пені яка підлягає стягненню складає 83801,31 грн. В іншій частині позовні вимоги щодо стягнення пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційну розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогіря молокопродукт" (37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Героїв майдану, 82, офіс 23 ) на користь Селянського (фермерського) господарства "Зоря" (11106 Житомирська область, Овруцький район, с. Заріччя, ) 601499,46 грн. основного боргу, 9195,53 грн. 3% річних, 14350,05 грн інфляційних втрат, 83801,31 грн. пені та 10632,70 грн. витрат по сплаті судового збору .

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.08.2016 р.

Суддя Н.Г. Гетя