ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2016 р.Справа № 922/1917/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гроут", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 31.03.2016 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гроут" (позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" (відповідача) про визнання недійсним договору фінансового лізингу №Ю00055 від 22.04.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №1317, укладеного між позивачем та про стягнення 38 180,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не мав права укладати договір фінансового лізингу №Ю 00055 від 22.04.2016 р., оскільки всупереч вимогам ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" відповідач не має ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу.

При цьому позивач вважає, що наявність у відповідача ОСОБА_3 про взяття на облік Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18.02.2015 р. звільняє останнього лише від обов'язку набуття статусу фінансової установи та включення відповідача до Державного реєстру фінансових установ, але не позбавляє його від обов'язку отримання ліцензії для надання фінансових послуг відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Крім того, позивач наполягає на тому, що між сторонами не досягнуто згоди щодо істотної умови договору, зокрема, розміру лізингових платежів та предмета лізингу, оскільки, на думку позивача, платіж в сумі 38 180,00 грн., не є лізинговим платежем у розумінні вимог ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", а предмет лізингу не є індивідуально визначеною річчю у розумінні вимог ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 184 ЦК України.

На підставі викладеного, позивач вважає, що зміст договору фінансового лізингу №Ю00055 від 22.04.2016 р. суперечить вимогам закону, зокрема, ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", ст. ст. 3, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 184 ЦК України, що в силу приписів ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання даного договору недійсним.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив. У відзиві на позовну заяву (вх.№21688 від 04.07.2016 р.) просить в позові відмовити.

Наполягає на тому, що відповідач мав право укладати договір фінансового лізингу відповідно до п. 2.1. розділу 2 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 р. № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 р. на підставі ОСОБА_3 про взяття на облік юридичної особи від 18.02.2015 р. серії ФЛ № 546, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідач вважає, що відповідно до чинного законодавства України для надання послуг з фінансового лізингу від суб'єктів господарської діяльності не вимагається ані отримання статусу фінансової установи, ані отримання відповідної ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу.

Крім того, відповідач наполягає на тому, що у договорі чітко визначено індивідуальні ознаки предмету лізингу, що встановлений ст. 16 Законом України "Про фінансовий лізинг" перелік лізингових платежів не є вичерпним та не є обов'язковим, а являється суто рекомендованим та вважає, що відповідно до закону сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання правочину.

Враховуючи те, що судом вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2016 року між TOB "Євролізинг Холдінг" (лізингодавець) і TOB "Гроут" (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № Ю00055, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за номером 1317 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Згідно з п. 3.1. договору предметом лізингу по даному договору є ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент.

Позивач вважає, що відповідач не мав права укладати договір фінансового лізингу №Ю 00055 від 22.04.2016 р., оскільки він не має ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу. Наявність у відповідача ОСОБА_3 про взяття на облік Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18.02.2015 р. звільняє останнього лише від обов'язку набуття статусу фінансової установи та включення відповідача до Державного реєстру фінансових установ, але не позбавляє його від обов'язку отримання ліцензії для надання фінансових послуг відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Суд вважає дані доводи позивача хибними і такими, що суперечать приписам чинного законодавства та спростовуються наявними у справі матеріалами, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього ж Кодексу.

В той же час, статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2. Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансовий лізинг" суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Під час розгляду справи ухвалою від 25.07.2016 року суд зобов'язав Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг надати до суду обґрунтовані письмові пояснення з таких питань:

1. Чи був включений відповідач до державного реєстру фінансових установ станом на 22.04.2016 р.

2. Чи є обов'язковою наявність у відповідача (лізингодавця) ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу, передбачених договором фінансового лізингу №Ю00055 від 22.04.2016 р., а саме: придбання та передача на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу предмету лізингу (автомобіль ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент).

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг у своїх письмових поясненнях (а.с. 71-72) повідомила суду про те, що розпорядження Нацкомфінпослуг від 18.02.2015 р. № 109 "Про взяття на облік Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" Товариство з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" (код за ; місцезнаходження: 61052, м. Харків, Полтавський шлях, 31, кімната 301-Б) внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (далі - Реєстр), та отримало довідку про взяття на облік юридичної особи від 18.02.2015 р. серії ФЛ № 546 з правом надання послуги з фінансового лізингу.

Крім того, Нацкомфінпослуг повідомила суду про те, що можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - фінансовими суб'єктами господарювання, яка за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати послугу з фінансового лізингу, передбачено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 р. за № 492/9091 (далі - Положення № 21).

Відповідно до розділу 2 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг/.

Крім того, у посненнях Нацкомфінпослуг зазначено про те, що 28.06.2015 року набрав чинності Закон України "Про ліцензування видів господарської діяльності" (далі - Закон), згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 якого надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Водночас, згідно з частиною другою статті 20 даного Закону у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 6 Закону Нацкомфінпослуг розроблено проект постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)" та направлено на погодження із заінтересованими органами державної влади та для проведення правової експертизи Міністерством юстиції України.

Отже, відповідно до письмових пояснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг відповідач мав право укладати договір фінансового лізингу № Ю00055 від 22.04.2016 р. відповідно до п. 2.1. розділу 2 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами на підставі ОСОБА_3 про взяття на облік юридичної особи від 18.02.2015 р. серії ФЛ № 546, виданої Нацкомфінпослуг.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що відповідач не мав права укладати договір фінансового лізингу № Ю00055 від 22.04.2016 р. без отримання відповідної ліцензії для надання фінансових послуг.

З приводу доводів позивача щодо відсутності у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотною умовою договору фінансового лізингу є, зокрема, предмет лізингу.

Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Аналогічна вимога міститься в ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", відповідно до якої предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Правовий аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України свідчить про те, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її.

Тому можна стверджувати, що індивідуально визначена річ:

а) єдина у своєму роді;

б) що відрізняється від інших своїми неповторними ознаками;

в) виділена із загальної маси речей даного роду (наприклад, автомобіль виділений із партії автомобілів ідентичної моделі за допомогою заводського номерного знаку тощо).

З умов п. 2.1. договору вбачається, що предметом лізингу є транспортний засіб (ТЗ), зазначений в п. 3.1. даного договору (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.).

Згідно з п. 3.1 договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент.

Відповідно до Специфікації (Додаток №3 до договору) предметом лізингу є марка ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент, кількість 1, ціна 381800 грн. (а.с. 24).

Отже, предметом лізингу є автомобіль ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент.

Із письмових пояснень відповідача вбачається, що автомобіль марки ГАЗ виробляється лише TOB Автомобільний завод "ГАЗ", або іншим виробником за його ліцензією (а.с. 31).

Таким чином, в договорі наявні ознаки, зокрема, вказані марка та модель предмета лізингу, які певним чином ідентифікують його з-поміж іншого асортименту продукції ТОВ Автомобільний завод "ГАЗ", як і з-поміж інших транспортних засобів, що можна придбати на території України.

Крім того, умовами договору (п.п. 5.5., 5.6 договору) передбачено складання акту приймання-передачі автомобіля, який підписується уповноваженими представниками сторін. Отже, сторони не позбавлені права визначити додаткові індивідуальні ознаки та технічні характеристики автомобіля, який є предметом лізингу, в акті приймання-передачі цього транспортного засобу (п.п. 5.5., 5.6. договору) або в будь-який момент внести зміни до договору з метою додаткової ідентифікації предмета лізингу на підставі ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими твердження позивача про те, що предмет лізингу не є індивідуально визначеною річчю у розумінні ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 184 ЦК України.

З приводу тверджень позивача про те, що обумовлений у Додатку №1 до договору платіж в розмірі 38 180,00 грн. не є лізинговим платежем у розумінні ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотною умовою договору фінансового лізингу є, зокрема, розмір лізингових платежів.

Згідно з п. 5.1. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу.

Судом встановлено, що згідно з п. 3.2. договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Згідно з Додатком № 1 до договору встановлено вартість предмету лізингу - 381 800,00 грн., авансовий платіж 50% вартості предмету лізингу - 190 900,00 грн. та розмір комісії за організацію (10%) - 38 180,00 грн.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, чинним законодавством імперативно не визначено конкретного складу платежів, яких слід дотримуватись лізингодавцям при отриманні платежів від лізингоодержувачів.

Перелік лізингових платежів, встановлений ст. 16 Законом України "Про фінансовий лізинг", не є вичерпним та не є обов'язковим, а є суто рекомендованим.

При цьому сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору, які необхідні сторонам для належного виконання правочину та не суперечать вимогам чинного законодавства відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України.

З огляду на викладені положення закону, суд дійшов висновку про те, що платіж в сумі 38 180,00 грн., який, в свою чергу, сплачений позивачем в день укладання договору платіжним дорученням №108 від 22.04.2016 р. на підставі рахунку фактури № РФ- 22042016/1 від 22.04.2016 р., не є таким, що суперечить ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Підсумовуючи вищевикладені обставини та приписи закону, суд вважає, що позивачем не доведено суду того, що зміст договору фінансового лізингу №Ю00055 від 22.04.2016 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №1317, суперечить чинному законодавству України.

За таких обставин, позовні вимоги є неправомірними і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. ст. 6, 11, 184, 203, 204, 215, 626, 628, 638, 651, 629, 806, 807 Цивільного кодексу України, ст. ст. 188, 292 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 12, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 17.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_4