РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2016Справа №910/9754/16
За позовом Територіального медичного об'єднання "ПСИХІАТРІЯ" у місті Києві

До Національного заповідника "Софія Київська"

Про стягнення 237 222,30 грн.

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Бондарчук Ю.В. (дов. № 1-01/1 04.01.2016)

від відповідача: Яроцький Я.А. (дов.20/01-16 від 05.07.2016)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 01.08.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.05.2016 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Територіального медичного об'єднання "ПСИХІАТРІЯ" у місті Києві (надалі - позивач) до Національного заповідника "Софія Київська" (надалі - відповідач ) про стягнення 237 222,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача відповідач не сплатив за фактично спожиті ним послуги, які надавались позивачем, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед останнім в сумі 237 222,30 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/9754/16, розгляд справи призначено на 15.06.2016.

02.06.2016 через канцелярію суду від представника позивача надішли документи на виконання вимог ухвали суду.

08.06.2016 через канцелярію суду від представника позивача надішли документи на виконання вимог ухвали суду.

В судове засідання, призначене на 15.06.2016, представник позивача з'явився.

В судове засідання, призначене на 15.06.2016, представник відповідача не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про продовження строку розгляду справі та відкладення судового засідання на іншу дату.

15.06.2016 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 01.08.2016.

В судове засідання, призначене на 01.08.2016, з'явились представники сторін та надали пояснення по суті справи.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

2015 році між Позивачем та Відповідачем був в укладений типовий договір на відшкодування за комунальні послуги від 02.03.2015 № 20 (Далі - Договір), згідно якого Відповідач відшкодовував Позивачу вартість теплової енергії, водопостачання та водовідведення спожитої у відокремленому структурному підрозділі Відповідача - відділі-музеї «Кирилівська церква» за адресою м.Київ, вул. Олени Теліги, 12.

Згідно п.1.1. Договору предметом цього договору є відшкодування Споживачем Постачальнику вартості спожитої ним теплової енергії, холодне водопостачання та водовідведення у відділі-музеї «Кирилівська церква» за адресою м. Київ, вул. Олени Теліги, 12.

Розділом 3 Договору передбачений порядок розрахунків між сторонами. Зокрема п.3.3. передбачено, що Споживач відшкодовує Постачальнику за використану теплову енергію суму в розмірі 2.77 % (пропорційноопалювальному об'єму приміщень ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві) (Постачальник надає Споживачу розрахунок за спожиту теплову енергію) з оплатою шести повних місяців на рік, та за холодне водопостачання та водовідведення згідно показників лічильника. А п.3.4. Договору передбачено, що Споживач розраховується за надані послуги згідно Акту приймання- передачі наданих послуг на р/р Постачальника до числа кожного місяця наступного за звітним. На виконання усного договору Позивач з 01.01.2016 надавав Відповідачу послуги з постачання теплової енергії, водопостачання та водовідведення, а Відповідач приймав та споживав зазначені послуги.

Не зважаючи на усну домовленість між Позивачем та Відповідачем, після затвердження кошторису Відповідача, останній відмовився від укладання договору на відшкодування комунальних послуг.

При цьому, незважаючи на те, що договір між Позивачем та Відповідачем не укладено, Відповідач з 01.01.2016 по 31.03.2016 фактично отримував та споживав послуги з теплопостачання, водопостачання та водовідведення не відшкодовуючи їх вартості Позивачу, чим порушив права останнього.

Таким чином, надаючи Відповідачу комунальні послуги, Позивач вчинив дію, а Відповідач, підтвердив її вчинення, шляхом фактичного прийняття та споживання наданих послуг.

Відповідач за період з 01.01.2016 по 31.03.2016 спожив послуги з теплопостачання, водопостачання та водовідведення на загальну суму 222 983 грн., 67 коп. в тому числі: 64 968,47 грн. - вартість спожитих послуг з теплопостачання в січні 2016 року, 73 103,96 грн. - вартість спожитих послуг з теплопостачання в лютому 1316 року, 84 581,11 - вартість спожитих послуг з теплопостачання в березні 2016 року; 191,13 грн. - вартість спожитих послуг з водопостачання та водовідведення в січні 2016 року, 60,81 грн. - вартість спожитих послуг з водопостачання та водовідведення в лютому 2016 року та 78,19 грн. - вартість спожитих послуг з водопостачання та водовідведення в березні 2016 року.

Відповідач відмовився відшкодовувати вартість спожитих послуг, мотивуючи це відсутністю письмово договору.

Однак відповідно до частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

А частиною 2 статті 218 Цивільного кодексу України визначено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідач же фактично прийняв та спожив послуги, чим підтвердив вчинення договору та свій обов'язок відшкодувати вартість спожитих послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово- комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналолічного висновку дійшов Верховний суд України при розгляді справи № 6-59цс13. Так згідно постанови Верховного суду України від 30.10.2013, при розгляді зазначеної справи Судові палати у цивільних та господарських справах дійшли висновку що: «...споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Таким чином, Відповідач зобов'язаний відшкодувати Позивачу вартість спожитих послуг.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав свої зобов'язання перед позивачем.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність в матеріалах справи яких доказів оплати заборгованості, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за спожиті послуги в сумі 222 983,67 грн.

Крім того, позивач на підставі п. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3 відсотків річних в сумі 856 грн. та 1 119,99 грн. індексу інфляції нарахованого на суму боргу за весь час прострочення.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу України та ст.625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення індексу інфляції нарахованого на суму боргу підлягають задоволенню відповідно до наведеного в позовній заяві розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, однією із позовних вимог є визнання укладеним Договору на відшкодування за комунальні послуги від 02.03.2015 № 20. При цьому йдеться мова про Договір між виконавцем та споживачем, а як слідує зі змісту норм законодавства такий договір не є обов'язковим для укладення в порядку ст. 179 ГК України.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності до ст. 16 ЦК України суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Водночас, приписами ст. 10 ГПК України та ч. 2 ст. 159 ГПК України передбачено право суб'єктів господарювання передати спори, що виникають при укладенні господарських договорів, можуть бути подані на вирішення господарського суду.

Між тим, розглядаючи спір про визнання договору укладеним, не звернув уваги на ту обставину, що на момент подання позову у позивача було відсутнє порушене суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес на захист якого подано позов, оскільки, сторони у справі не передбачили можливості передачі розгляду такого спору господарському суду.

Врахування зазначеної вище обставини має істотне значення для правильного вирішення спору по суті.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави задовольняти позов в частині визнання договору укладеним.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 12 262,64 грн. пені в розмірі подвійної ставки НБУ належної до сплати суми за кожен день прострочення, відповідно до п. 17 Договору.

У зв'язку з тим, що між сторонами договір не укладався, а на підставі Закону стягнення пені не передбачено суд відмовляє в задоволенні вказаної позовної вимоги.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного заповідника "Софія Київська" (01034, м. Київ, вул.Володимирська, будинок 24; ідентифікаційний код 02498145) на користь Територіального медичного об'єднання "ПСИХІАТРІЯ" у місті Києві (04080, м. Київ, вулиця Фрунзе, будинок 103-А, ідентифікаційний номер 01994072) заборгованість в сумі 222 983 грн. 67 коп. - основний борг, 856 грн. 00 коп. - 3% річних, 1 119 грн. 99 коп. - інфляційні втрати, та 1 306 грн. 76 коп. - судового збору за подання позовної заяви.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 05.08.2016

Суддя М.О. Лиськов