ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"04" серпня 2016 р. Справа № 926/1697/16

За позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернівці

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Новоселиця Кельменецького району Чернівецької області

про стягнення коштів за договором про надання послуг у сумі 321350,00 грн.

Суддя Т.І. Ковальчук

Представники:

Позивача не зявився

Відповідача ОСОБА_3, адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача і просить розірвати укладений між ним і ФОП ОСОБА_2 договір про надання послуг від 01 квітня 2016 р., зобовязати відповідача повернути йому суму завдатку у розмірі 100000 грн. та виплатити штрафні санкції у сумі 221350,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконала договірне зобовязання з пошиття весільних суконь і пальт, у звязку з чим за умовами договору зобовязана повернути позивачеві отриманий від нього завдаток у сумі 100000 грн. та сплатити штраф у розмірі 50% від ціни договору.

Провадження у справі порушено ухвалою від 01.07.2016 р., справу до розгляду в судовому засіданні призначено на 14.07.2016 р. за участю представників сторін, позивача зобовязано сплатити судовий збір за немайнову вимогу про розірвання договору, докази сплати надати суду, засвідчити додані до позовної заяви копії документів, надати оригінали договору про надання послуг від 01 квітня 2016 року і додатку № 1 до нього, оригінал квитанції до прибуткового касового ордера від 01.04.2016 р. на суму 100000 грн. для огляду в судовому засіданні. Відповідача зобовязано надати відзив на позов та докази в його обґрунтування.

Ухвалою від 14.07.2016 р. розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 28.07.2016 р. у звязку з неявкою сторін, невиконанням ними вимог ухвали суду від 01.07.2016 р. та неврученням позивачеві зазначеної ухвали суду.

У судовому засіданні 28.07.2016 р. представник позивача подав засвідчені копії доданих до позовної заяви документів, адвокат відповідача подав письмові заперечення, в яких позовні вимоги відхилено з тих підстав, що ФОП ОСОБА_2 з обєктивних причин не виконала роботи по пошиттю вказаних в укладеному з позивачем договорі суконь і пальт, оскільки в орендованому нею для підприємницької діяльності приміщенні без попередження та пояснення причин було відключено електропостачання, яке не відновлено до даного часу.

У судовому засіданні 28.07.2016 р. суд заслухав пояснення представників позивача і відповідача по суті спору, зокрема представник позивача просив задовольнити позов пояснив що в звязку з невиконанням умов договору останній підлягає розірванню, а відповідача слід зобовязати повернути суму завдатку та сплатити передбачену договором штрафну санкцію. Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що у приміщенні, яке ФОП ОСОБА_2 орендує під швейний цех, було відключено електроенергію, в звязку з чим відповідач обєктивно не в змозі надати послуги за договором, а її вина у невиконанні договірного зобовязання відсутня.

У судовому засіданні 28.07.2016 р. суд також дослідив письмові докази по справі, оглянув оригінали доданих до позовної заяви документів та оголосив перерву в судовому засіданні до 15-00 год. 04.08.2016 р.

У судове засідання 04.08.2016 р. представник позивача не зявився без повідомлення причин неявки, клопотання про відкладення розгляду справи від представника позивача не надходили.

Враховуючи, що вичерпні пояснення по суті спору сторони надали суду в засіданні 28.07.2016 р., у цьому ж засіданні суд за участю представників сторін дослідив усі докази у справі, оглянув оригінали доданих до позовної заяви документів, після оголошення перерви в судовому засіданні 28.07.2016 р. нових доказів по справі не надходило і суд не вбачає потреби в їх витребуванні, представник позивача про дату, час і місце судового засідання після оголошення перерви належним чином повідомлений, що підтверджується його підписом у протоколі судового засідання від 28.07.2016 р., суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності представника позивача.

Додаткових пояснень, документів представник відповідача в судовому засіданні 04.08.2016 р. суду не подавав.

Заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні 28.07.2016 р., розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

01.04.2016 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг (далі Договір), за умовами якого ФОП ОСОБА_2 (Виконавець) зобовязалася за завданням ФОП ОСОБА_1 (Замовник) надати послуги з пошиття речей: весільних суконь і пальт загальною вартістю 442700,00 грн. у кількості та з характеристиками, що містяться в Додатку № 1 до Договору, а ФОП ОСОБА_1 зобовязався в момент підписання Договору надати Виконавцю завдаток у розмірі 100000 грн. та оплатити надані послуги (а.с. 39, 40).

За умовами вказаного Договору:

- повний розрахунок за виконані роботи відбувається 30 квітня 2016 року разом з передачею товарів та підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт (пункт 2.2);

- у випадку якщо Виконавець не виконав свої зобовязання у строк, визначений цим Договором, Замовнику повертається завдаток та сплачується штрафна санкція у розмірі 50% від суми договору 221350 грн. (пункт 2.3);

- Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 30 квітня 2016 року та не може бути пролонгований (пункти 5.1, 5.2).

На виконання умов пункту 2.2 Договору позивач передав відповідачеві завдаток кошти в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера б/н від 01 квітня 2016 року і визнається представником відповідача (а.с. 41).

Оригінали Договору, Додатку № 1 до нього та квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 01 квітня 2016 року оглянуті в судовому засіданні 28.07.2016 р., ці документи містять всі необхідні реквізити, підписані сторонами та скріплені печаткою відповідача, отже, є належними доказами по справі.

Представник позивача зазначив, і це не заперечує представник відповідача, що, отримавши завдаток в сумі 100000,00 грн., ФОП ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання з пошиття весільних суконь і пальт, перелічених в додатку № 1 до Договору, не виконала.

Претензію позивача від 02.05.2016 р. про повернення завдатку, оригінал якої суд оглянув у судовому засіданні 28.07.2016 р., відповідач залишила без реагування (а.с 13).

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ст. 509 ЦК України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

У відповідності до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. В силу норми статті 629 ЦК договір є обовязковим для виконання сторонами.

За загальною нормою за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

Однак, зясовуючи правову природу укладеного сторонами Договору, суд доходить висновку, що, незважаючи на те, що у назві Договору та в його тексті сторони використовують терміни надання послуг, послуги, вартість послуг, оплата послуг, виходячи із суті зобовязань сторін спірний договір є договором підряду і до нього слід застосовувати положення параграфу 1 глави 61 Цивільного кодексу України, а не глави 63 цього ж Кодексу, яка регулює правовідносини послуг.

Зазначене випливає з положення частин 1, 2 статті 837 ЦК України, якими передбачено виконання роботи за завданням замовника з передачею останньому її результатів. Договором про надання послуги передбачається надання виконавцем за завданням замовника послуги, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Результатом же виконання укладеного сторонами Договору мали бути матеріальні речі весільні сукні та пальта, які можна використовувати неодноразово, що свідчить про обовязок відповідача з виконання робіт та передачі їх результатів замовнику і відповідає умовам договору підряду.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Статтею 631 Цивільного кодексу унормовано, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У судовому засіданні судом установлено, що відповідач не виконала зобовязань з пошиття весільних суконь і пальт за Договором, і це, на думку суду, є істотним порушенням умов Договору, що за приписами 651 ЦК може розглядатися як підстава для розірвання укладеного між сторонами спору Договору.

Однак на день звернення позивача з позовом до господарського суду строк дії Договору закінчився, оскільки відповідно до пункту 5.1 діяв до 30 квітня 2016 р. і не підлягав пролонгації згідно з пунктом 5.2.

Додаткових угод до договору про зміну строку дії договору чи терміну виконання передбачених Договором робіт сторони не укладали.

Як зазначалося вище, частина 2 статті 651 ЦК України передбачає можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. При цьому у випадку розірвання договору в порядку даної статті застосовуються загальні наслідки розірвання договорів, визначені ст. 653 ЦК України. Так, у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються, а якщо договір розривається у судовому порядку, зобовязання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Отже, законодавством передбачено розірвання існуючого договору, строк дії якого не закінчився та умови якого породжують виникнення прав та обовязків для сторін, які внаслідок розірвання договору мають бути припинені.

Оскільки судом встановлено, що Договір діє до 30.04.2016 р., а правочину щодо подовження його дії на строк після вказаної дати сторонами не укладалось, суд доходить висновку, що в звязку з припиненням дії Договору відсутні правові підстави для задоволення вимог про його розірвання.

При цьому, суд зазначає, що припинення договору має наслідком припинення існування прав і обовязків його учасників, які складають зміст договору, тобто умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 і ч. 4 ст. 631 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Тобто закінчення строку дії договору і невиконання зобовязань не припиняє зобовязальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом

В контексті спірних правовідносин, враховуючи, що впродовж терміну дії договору відповідач не виконала взятого на себе зобовязання з пошиття весільних суконь і пальт, а строк договору закінчився, суд доходить висновку, що в спірному випадку припинилося не зобовязання між сторонами (в розумінні ст. 509 ЦК України), а закінчився строк, впродовж якого сторони позивач і відповідач, могли здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. У звязку з цим позивач вправі відповідно до ст. 849 Цивільного кодексу України відмовитися від договору підряду (що, втім, не рівнозначно його розірванню) та вимагати відшкодування збитків.

Згідно з частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

За приписами норми ч. 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У відповідності до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 ГПК України).

Оцінивши подані представником відповідача докази в обгрунтування форс-мажорних обставин, які перешкодили виконанню ФОП ОСОБА_2 договірних зобовязань, в сукупності з іншими доказами у справі за правилами ст. 43 ГПК України, суд дійшов висновку, що наведені представником відповідача доводи про відсутність вини відповідача в невиконанні умов Договору є неспроможними, а подані докази не підтверджують, що відповідач не виконала зобовязання з пошиття весільних суконь і пальт через обставини непереборної і невідворотної сили, що у відповідності до п. 4.3 Договору звільняло б її від відповідальності за Договором.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобовязань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобовязання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Під випадком (casus) в юридичній практиці розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обовязкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник поставився до свого зобовязання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобовязаний або якщо на місці боржника була б інша особа.

Такий підхід щодо субєктивної неможливості передбачити, а отже й попередити діяння, що викликало невиконання або неналежне виконання зобовязання, дозволяє відмежувати випадок від непереборної сили (форс-мажор).

Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у пункті 1 частини 1 статті 263 ЦК. Непереборною силою визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, які обєктивно унеможливлюють виконання відповідних зобовязань. Узагальнюючими рисами цих обставин є їх обєктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобовязання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності (таяння снігу в горах, щорічні сезонні мусонні дощі тощо), а екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Відповідач у запереченнях на позов зазначає, що виконанню Договору їй перешкодило відключення орендованого приміщення, де розміщується пошивочний цех, від енергопостачання. На підтвердження вказаних доводів відповідач надала копії заяви гр. ОСОБА_4 до ДПІ у ч. Чернівцях про порушення в роботі орендарів належного йому приміщення по вул. Донбасівській,4 у м. Чернівцях ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_2, акту (довідки) фактичної перевірки Чернівецької обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Чернівецькій області від 05.05.2016 р. № /24-12-13-01-18/, договору оренди нежитлового приміщення від 15.04.2013 р., укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, та акту встановлення причини перебою постачання електроенергії в приміщення Донбасівська, 1б від 05.04.2016 р., складеного ОСОБА_2, ОСОБА_5 та електриком ДОКу ОСОБА_6 (а.с. 20-37).

Дослідивши та оцінивши в сукупності з іншими матеріалами справи названі вище документи, суд приходить до висновку, що ними не доводиться відсутність вини відповідача ОСОБА_2 у невиконанні умов Договору, а також те, що виконанню її зобовязань перешкодила непереборна сила відключення від електропостачання приміщення, де вона мала здійснювати пошиття весільних суконь і пальт.

Так, згідно з договором оренди нежитлового приміщення від 15.04.2013 р. ФОП ОСОБА_2 орендує у ОСОБА_4 нежитлове приміщення площею 200 м2 за адресою м. Чернівці, вул. Донбасівська,4-В, а згідно з актом від 05.04.2016 р. у період часу з 9:00 до 12:45 було відсутнє електропостачання в приміщенні (Донбасівська, 1Б). Доводи представника відповідача, що відключення електричної енергії в орендованому приміщенні триває по даний час, залишилися непідтвердженими, так само не подано доказів, що приміщення по вул. Донбасівській, 4-В та Донбасівській, 1б це одне й теж саме приміщення.

Не подано суду також будь-яких доказів, що ФОП ОСОБА_2 уживала заходів до відновлення електропостачання орендованого приміщення та до виконання своїх зобовязань за Договором.

Окрім того, відключення електроенергії у приміщенні взагалі не може вважатися обставиною непереборної сили, оскільки не носить характеру надзвичайності та невідворотності.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що вину ФОП ОСОБА_2 у невиконанні зобовязання за Договором у судовому засіданні не спростовано, відтак, вона повинна нести відповідальність у вигляді повернення позивачеві завдатку в розмірі 100000 грн. та сплати штрафної санкції в розмірі 50% від суми договору 221350 грн., як це передбачено пунктом 2.3 Договору.

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 Цивільного кодексу унормовано, якщо порушення зобовязання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, він зобовязаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З огляду на вказану правову норму сторони в Договорі не були позбавлені права встановити штрафну санкцію за невиконання в строк зобовязань Виконавця у розмірі 50% від суми договору.

Разом з тим, у тому вигляді як позивач заявив позовні вимоги, а саме: зобовязати відповідача повернути завдаток і зобовязати сплатити штрафну санкцію, позов задоволенню не підлягає.

Так, статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способи захисту прав субєктів господарювання та споживачів визначено статтею 20 Господарського кодексу України, серед яких, зокрема, передбачено: присудження до виконання обовязку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій.

Відповідно до статті 22 ЦК України, частини 1 статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарські зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження його майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом статей 216, 230, 232 Господарського кодексу України:

- учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором;

- штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання;

- застосування штрафних санкцій здійснюється у вигляді їх стягнення.

Отже, за приписами ст.ст. 16, 22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 216, ч. 1 ст. 224, ст.ст. 230, 232 Господарського кодексу України порушене право позивача може бути захищене шляхом стягнення з відповідача суми завдатку та обумовленої договором штрафної санкції, а не шляхом зобовязання відповідача повернути суму завдатку та зобовязання виплатити штрафні санкції, оскільки і повернення завдатку, і сплата штрафної санкції не є договірним зобовязанням у розумінні статей 509 ЦК та 173 ГК України, зобовязати виконати яке суд може в порядку способу захисту, що передбачає примусове виконання обовязку в натурі.

Повернення завдатку і сплата штрафної санкції є наслідками невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання за Договором з пошиття весільних суконь і пальт, тому способом захисту порушеного права позивача в контексті заявлених позовних вимог мало би бути предявлення вимог про стягнення з відповідача сум завдатку і штрафної санкції, а не зобовязання їх сплатити.

До початку розгляду справи по суті позивач не скористався передбаченим ст. 22 ГПК України правом змінити предмет позову із вимоги про зобовязання повернути завдаток та сплатити кошти на вимогу стягнути суму завдатку і штрафну санкцію.

У той же час суд, як державний орган, в силу ст. 19 Конституції України, ч. 4 ст. 22, ч. 2 ст. 83 ГПК України звязаний межами позовних вимог і не може розглядати незаявлені стороною вимоги, або на свій розсуд змінювати заявлені позивачем позовні вимоги, або виходити за їх межі без відповідного клопотання позивача.

У листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України зазначено, що цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону (ст. 15 ЦК) субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Обєднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовязань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У контексті викладеного суд зазначає, що задоволення позовних вимог позивача в обраний ним спосіб зобовязати відповідача повернути позивачеві суму завдатку та зобовязати виплатити штрафні санкції, призведе до неможливості виконання рішення в примусовому порядку в ході виконавчого провадження та, відповідно, унеможливить захист порушеного права позивача, адже у такому разі неможливим є примусове стягнення з відповідача коштів, яке здійснюється в порядку, визначеному ст. 52 Закону України Про виконавче провадження.

У пункті 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції з наступними змінами і доповненнями розяснено, що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

Підсумовуючи, за результатами розгляду справи в судовому засіданні суд дійшов висновку, що позов у частині вимог зобовязати відповідача повернути позивачеві суму завдатку та зобовязати виплатити штрафні санкції задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не втрачено можливість звернутися до господарського суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 з вимогами про стягнення завдатку та штрафної санкції за Договором про надання послуг від 01.04.2016 р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 12, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 04.08.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст підписано 04 серпня 2016 року.

Суддя Т.І.Ковальчук