ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2016 р. Справа № 911/1745/16

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Колесника Р.М. за участю секретаря судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Київська обл., смт. Рокитне

про стягнення 84 470,54 гривень

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність №335 від 23.05.2016;

від відповідача: ОСОБА_4, договір №б/н від 12.04.2016.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 84 470,54 гривень, з яких 70 000,00 гривень - сума основного боргу, 7 728,77 гривень - пеня, 1 208,22 гривень - 3% річних, 5 533,55 гривень - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором №22/09 надання та організація послуг від 22.09.2015.

22.06.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, та просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те що, обовязок оплати не настав, оскільки позивач не виконав в повному обсязі свого обовязку щодо направлення оригіналів документів відповідачу. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності на підставі п. 168 Статуту автомобільного транспорту УРСР.

18.07.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач заперечив проти того, що документи, визначні у пункті 2.2.14 договору, відповідачем не отримувалися, відповідно до опису вкладення у цінний лист 764 оригінал CMR №187599 10.11.2015 був направлений відповідачем на адресу ПАТ «Іскра» (вантажовідправник), що беззаперечно свідчить про наявність у відповідача оригінала накладної станом на 10.11.2015, яку він міг отримати тільки від позивача. Також позивач заперечив про застосування строку позовної давності, посилаючись на положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ратифікованої Україною 01.08.2006 в якій встановлено термін подачі заяву до суду - один рік.

Розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та в додаткових поясненнях, долучених до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.09.2015 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (експедитор-замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник) був укладений договір №22/09 надання та організації послуг, відповідно до даного договору «перевізник», бере на себе зобовязання перевозити наданий йому «Експедитором-Замовником» вантаж в міжнародному та міжміському сполученні автомобільним транспортом, і видати вантаж уповноваженій особі замовника (або іншій особі) на його одержання, та надати при цьому інші додаткові передбачені цим договором послуги, а замовник зобовязується після прийняття наданих послуг, сплатити за них обумовлену плату.

Замовник виступає від імені, за дорученням та за рахунок свого клієнта. Перевізник для виконання своїх зобовязань по даному договору здійснює перевезення вантажів та гарантує що має всі необхідні ліцензії, дозволи та документи для безперешкодного здійснення перевезень вантажів в повній відповідності з умовами даного договору. Загальна ціна даного договору визначається виходячи з вказаних в заявках розміру плати всіх наданих перевізником послуг по кожному окремому перевезенню, що узгоджується сторонами, та сумарно становить загальну ціну договору. Кожне окреме перевезення здійснюється на основі заявки, яка при погодженні сторонами являється невідємною частиною даного договору. Розмір та обсяг робіт перевізника визначають всі подані замовником заявки (п.п. 1.2.-1.4. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору замовник зобовязаний надати перевізнику не пізніше ніж за 24 год. до запланованої дати завантаження факсимільним чи електронним звязком заявку на перевезення. В заявці сторони вказують: маршрут перевезення, кількість та вид вантажу, державний номер Т.З., прізвище та контакти водія, додаткові вимоги до Т.З., дата та адреса завантаження, назва вантажовідправника, контактні телефони, контактні особи, місце митного оформлення вантажу в країні відправлення та призначення (у разі потреби), митні переходи (у разі потреби), дата та адреса розвантаження, назва вантажоодержувача, контактні телефони, контактні особи, суму плати за перевезення, додаткові дані (п. 2.1.1. договору).

Вартість послуг по кожному окремому перевезенні визначається у заявці на перевезення. Сторони погодили, що оплата за послуги замовник здійснює на протязі 20 банківських днів після та за умови отримання від перевізника оригінальних документів, вказаних в п. 2.2.14., якщо інше не вказано в заявці. Оплата проводиться на основі оригіналу даного договору з мокрими відтисками печаток і всіх правильно оформлених документів, вказаних в п. 2.2.14 договору. При не наданні перевізником оригіналу акту про брак, про який зазначено у ТТН/СМР на перевезення, замовником затримується оплата за перевезення до отримання від перевізника акта про брак і визначення ступеня вини перевізника і суми для відшкодування (п.п. 3.1.-3.2. договору).

Даний договір набирає сили з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2015. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії даного договору жодна із сторін не повідомить одна одну про своє бажання розірвати його, договір вважається пролонгованим на тих же умовах на наступний рік.

22.09.2015 між сторонами було підписано заявку №23/09/15 на перевезення вантажу, згідно умов якої, сума плати за перевезення складає 70 000,00 гривень, строк оплати 14 банківських днів після отримання оригіналів документів.

На виконання умов договору Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснила перевезення вантажу за маршрутом м. Львів (Україна) м. Томськ (Росія), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №187599, копія якої наявна в матеріалах справи.

05.10.2015 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1, за яким вартість наданих послуг становить 70 000,00 гривень.

Сторони підписанням актів здачі-прийняття робіт та скріпленими відбитками печаток від 05.10.2015 підтвердили факт виконання робіт та узгодили розмір оплати.

25.04.2016 позивач направила на адресу відповідача вимогу №25/04-В від 25.04.2016 з вимого у семиденний строк з дня отримання цієї вимоги, виконати грошове зобовязання зі сплати грошових коштів у сумі 70 000,00 гривен за надання послуг з перевезення.

Однак відповідач оплату наданих послуг по перевезенню вантажу на не здійснив, що стало підставою для звернення позивача до суду із розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором перевезення.

Відповідно до частини 1 статті 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Заявкою на перевезення вантажу №23/09/15 від 22.09.2015 встановлено вартість послуг 70 000,00 гривень та строк для оплати послуг позивача протягом чотирнадцяти банківських днів к по оригіналам документів.

Згідно п. 2.2.14 договору перевізник після виконання кожного перевезення надає замовнику наступні документи, які являються підтвердженням виконаної роботи та підставою для оплати:

- Рахунок встановленого зразка з вказівкою ставки ПДВ, посиланням на податковий статус Перевізника (платник податку на прибуток на загальних підставах (п. 10.1 ст, 10 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»), єдиний податок % ставка).

- Ксерокопію Заявки на перевезення, завірену оригінальною печаткою Перевізника.

- Оригінальний екземпляр ТТН/СМВ: з відміткою вантажовідправника, митних органів (при необхідності), вантажоодержувача: печатка, П.І.П., підпис у разі відсутності печатки у вантажоодержувача, в ТТН/СМР зазначаються паспортні дані приймальника - серію, номер, ким і коли виданий, необхідно проставити оригінальну печатку Перевізника на ТТН/СМR, маршрутний лист, податкову накладну, якщо Перевізник є платником ПДВ.

- Акт виконаних робіт з обов'язковою вказівкою наступної інформації: посилання на номер і дату Договору, Заявки, зазначення номера, маршруту, відстані (км.), номера ТТН/СМЯ, номера ОСОБА_5, якщо були складені - акт про недостачу/пошкодження вантажу, акт огляду вантажу.

Пакет документів Перевізник відправляє Замовнику на адресу: 07400 м. Бровари, а/с 236.

Як вже зазначалося 05.10.2015 позивачем та відповідачем підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1, за яким вартість наданих послуг становить 70 000,00 гривень, в акті не зафіксовано жодних заперечень відповідача щодо неотримання ним оригіналів документів, визначених договором.

В матеріалах наявна копія опису вкладення у цінний лист 764 від 10.11.2015, з якого вбачається надіслання оригіналів документів відповідачем на адресу ПАТ «Іскра» (вантажовідправник), що свідчить про наявність у відповідача оригіналів документів.

Впродовж часу з 05.10.2015 по теперішній час відповідач не висував жодних претензій позивачу щодо ненадання оригіналів документів, принаймні жодних доказів наявності таких претензій відповідачем в перебігу розгляду справи суду не надано.

Натомість в матеріалах справи наявна вимога позивача від 25.04.2016 про оплату наданих послуг, та відповідачем не надано доказів надання на неї відповіді із посиланням на неотримання ним оригіналів документів, обумовлених договором.

Все це у сукупності дає суду підстави дійти висновку про існування у відповідача станом на час розгляду справи заборгованості перед позивачем за надані послуги у розмірі 70000 гривень, що зумовлює висновки суду про задоволення позову в цій частині.

Щодо доводів відповідача про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності суд приходить до наступних висновків.

Так відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог, які виплавають з договору перевезення, а саме 6 місяців, як передбачено п. 168 Статуту автомобільного транспорту України РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів України РСР від 27 червня 1969 року №401, і заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Пунктом 168 Статуту автомобільного транспорту України РСРР передбачено, що позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього статуту, можуть бути предявлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як визначено п.6 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач заперечує щодо спливу строку позовної давності посилаючись на те, що відповідно до ч. 1 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця конвенція, встановлюється в один рік.

Згідно з статтею 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст. 926 Цивільного кодексу України позовна давність, порядок предявлення позовів у спорах, повязаних з перевезенням у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з п. 6 ст. 315 Господарського кодексу України щодо спорів, повязаних з міжнародними перевезеннями вантажів, порядок предявлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обовязковість яких надано Верховною радою України.

Спір у цій справі, повязаний з міжнародними перевезеннями вантажів, тому порядок предявлення позовів та строки позовної давності мають визначатися відповідно до вимог ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Відповідно до пункту 2 розділу 1 Статут автомобільного транспорту УРСР визначає обов'язки, права і відповідальність виробничих об'єднань автомобільного транспорту, автотранспортних та транспортно-експедиційних підприємств і організацій (надалі іменуються автотранспортними підприємствами і організаціями), що знаходяться на території УРСР, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються автомобільним транспортом.

Субєктами на котрих розповсюджується дія статуту є виключно юридичні особи, що здійснюють діяльність у визначеній сфері господарювання.

Перевізником же у спірних правовідносинах є фізична особа підприємець, яка хоча і є субєктом підприємництва у сфері здійснення перевезень, проте не входить до субєктного кола дії статуту.

З огляду на викладене, заперечення відповідача проти позову із посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності судом відхиляються, як такі, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справа

Отже, позивачем було здійснено обумовлене сторонами перевезення, що підтверджується штампом одержувача вантажу у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної №187599 та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 05.10.2015, відповідачем, станом на час розгляду справи в суді, існування заборгованості у стягуваному розмірі 70000 гривень належними та допустимими доказами не спростованою, а, відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 27.10.2015 по 23.05.2016.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявкою на перевезення вантажу №23/09/15 від 22.09.2015 встановлено строк для оплати послуг позивача протягом чотирнадцяти банківських днів після отримання оригіналів документів, які свідчать про виконання зобовязання.

На думку позивача, відповідач повинен був оплатити послуги позивача протягом чотирнадцяти банківських днів після підписання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме до 26.10.2015. Суд не може погодитися з цими доводами, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення оригіналів документів.

В матеріалах містить копія опису вкладення у цінний лист 764 від 10.11.2015 з якого вбачається надіслання оригіналів документів відповідачем на адресу ПАТ «Іскра» (вантажовідправник), що свідчить про наявність у відповідача оригіналів документів. Позивачем не було надано пояснень коли саме оригінали документів були надані відповідачу.

В зв'язку з тим, що з матеріалів справи не можливо встановити коли були направлені оригінали документів, а початок перебігу терміну для розрахунків за надані послуги починається через чотирнадцять днів після надання оригіналів документів, у суду відсутня можливість встановити початок періоду прострочення заборгованості.

Позивачем не надано доказів обґрунтування нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів обґрунтованості нарахування 3% річних у розмірі 1 208,22 гривень та інфляційних витрат у розмірі 5 533,55 гривень за вказаний позивачем період.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки суд приходить до наступних висновків.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача суму пені в розмірі 7 728,77 гривень. В обґрунтування позовних в цій частині позивач посилається на те, що навіть за відсутності узгодженості між сторонами в договорі права позивача на нарахування пені, як господарсько-правової відповідальності, він має право на її стягнення в силу закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, хоча неустойка і є мірою відповідальності за неналежне виконання господарського зобовязання, разом з тим неустойка виступає і як заходи забезпечення виконання зобовязання.

Так, за змістом ст.ст. 546-548 Цивільного кодексу України Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Отже право на нарахування неустойки та розмір штрафних санкцій мають бути визначені сторонами в договорі, за відсутності чого заінтересована сторона позбавляється права на їх нарахування.

Така позиція суду ґрунтується, в тому числі, і на положеннях абзаців третього та четвертого п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно яких, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Отже, оскільки у вчиненому сторонами правочині не встановлено права позивача на нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також з огляду на попередні висновки суду про невизначеність календарної дати настання строку виконання зобовязань з оплати, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 7 728,77 гривень.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши думку представників сторін, cуд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 70 000,00 гривень заборгованості є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи та підлягає задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 208,22 гривень 3% річних, 5 533,55 гривень інфляційних втрат та 7 728,77 гривень пені слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до статті 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (09600, Київська обл., Рокитнянський р-н, смт Рокитне, вул. Пролетарська, буд. 48, код НОМЕР_1) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (61085, м. Харків, вул. Сонячногірська, буд. 49, код НОМЕР_2) 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 коп. основного боргу, 1 141 (одна тисяча сто сорок один) гривень 94 коп. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 27.07.2016 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 01.08.2016.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник