ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 серпня 2016 р. Справа № 903/532/16

за позовом публічного акціонерного товариства Волиньобленерго в особі Луцької міської філії, м. Луцьк

до відповідача ОСОБА_1 експлуатаційний відділ міста Володимир Волинський, м. Володимир Волинський

про стягнення 52652,30грн.

Суддя Шум М. С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №13/18-184 від 03.06.2016р.

від відповідача: н/з.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору: публічне акціонерне товариство Волиньобленерго в особі Луцької міської філії звернулося з позовом до ОСОБА_1 експлуатаційний відділ міста Володимир Волинський, м. Володимир Волинський про стягнення 52652,30грн. з них 43943,51грн. пені, 3080,53грн. 3% річних, 5628,26грн. втрат від інфляції.

15 серпня 2016 року канцелярією господарського суду зареєстровано клопотання квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський № 1210 від 15.08.2016р. про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 40 % та проведення розгляду справи за відсутності представника КЕВ м. Володимир-Волинський.

Розглянувши наявні матеріали по справі та заслухавши пояснення представників позивача, суд, встановив:

1 грудня 2005 року між Луцькою міською філією ВАТ Волиньобленерго, правонаступником всіх прав та обовязків якого є ПАТ «Волиньобленерго», що підтверджується статутом ПАТ «Волиньобленерго», що затверджений загальними зборами акціонерів 22.04.2014 року, протокол №19 (далі - постачальник) та ОСОБА_1 експлуатаційним відділом міста Володимир Волинський (далі - споживач) було укладено договір №529-1627000 про постачання електроенергії (далі договір), згідно з умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі відповідно до умов цього договору та додатками до договору, що є його невідємними частинами (п. 1. договору).

Згідно п. 2.2.3 договору споживач зобовязується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатками №2 Порядок розрахунків та №3 Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії.

Згідно п.п. 8.1, 8.5 договору оплата електроенергії та інших платежів здійснюється споживачем самостійно шляхом перерахування коштів на відповідні розрахункові рахунки постачальника електроенергії в терміни, визначені додатком №2 Порядок розрахунків.

Остаточний розрахунок за всіма платежами - протягом трьох операційних (банківських) днів з дня отримання рахунків.

На виконання умов договору №529-1627000 від 01.12.2005р. про постачання електричної енергії позивач в період з 1 жовтня 2014 року по 30 червень 2016 року постачав відповідачу електричну енергію, що підтверджується рахунки за електроенергію(а.с. 26-37), а відповідач оплату за спожиту електричну енергію проводив з порушенням строків, визначених договором, що підтверджується долученими до матеріалів справи банківськими виписками (а. с. 45-49).

Згідно п. 4.2.1. договору за внесення платежів, передбачених пунктами 2.2.3.-2.2.4. цього договору, з порушенням термінів, визначеним додатком №2 Порядок розрахунків, споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Відповідно до ст. 193 ГК України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нараховані позивачем 43943,51грн. пені за період з 01.10.2014р. по 30.06.2016р. відповідачем визнаються, підставні та підлягають до стягнення в силу п. 4.2.1 договору.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

З огляду на порушення відповідачем строку оплати електроенергії, встановленого п. 8.5. договору, до стягнення з відповідача підлягає нараховані позивачем 3080,53грн. 3% річних, 5628,26грн. втрат від інфляції.

Клопотання відповідача № 1210 від 15.08.2016р. з приводу зменшення штрафних санкцій підлягає відхиленню, в обґрунтування своєї позиції суд зазначає наступне.

При вирішенні питання щодо зменшення стягнення пені, суд виходить з того, що згідно п. 3 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ст. 233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, суд повинен зясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязань, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення у виконанні зобовязання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Згідно п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (пені), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Суд зважаючи на вищевикладене, що даний випадок не є винятковим, відповідачем не надано доказів свого скрутного майнового становища та перебування при цьому в процесі банкрутства, тому суд вважає, що в зменшені розміру штрафних санкцій слід відмовити.

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що предявляються до доказів, визначені ст. 34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, господарський суд, оцінюючи докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00грн. відповідно до ст. 49 ГПК України слід віднести на нього.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 експлуатаційного відділу міста Володимир Волинський, (м. Володимир Волинський, вул. Академіка Глушкова 1, код 07516184) на користь Луцької міської філії публічного акціонерного товариства Волиньобленерго (43021, м. Луцьк, вул. Залізнична 1, код 00131512) 43943,51грн. пені, 3080,53грн. 3% річних, 5628,26грн. втрат від інфляції, 1378,00грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Повний текст рішення

складено 19.08.2016

Суддя М. С. Шум