ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2016 р. Справа № 920/461/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1907 С/1-7) на рішення господарського суду Сумської області від 21.06.16 у справі

за позовом Сільськогосподарське ТОВ "Агрофірма "ОСОБА_2"

до ТОВ "Юпітер 9 Агросервіс",

про 52240,99 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач просить суд стягнути з відповідача 52240,99 грн. заборгованості за повернутий відповідачу товар, також стягнути 1378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Сумської області від 21.06.2016 року (суддя Моїсеєнко В.М.), яким позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ТОВ "Юпітер 9 Агросервіс" на користь СТОВ "Агрофірма "ОСОБА_2" 52240,99 грн. боргу та 1378 витрат по сплаті судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції» 2), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

У лютому місяці 2016 р. між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості щодо поставки запчастин для зєднання сіялки John Deer 7200 з трактором Т150.

17.02.2016р. позивач передплатою сплатив відповідачу суму 52240,99 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 110 від 17.02.2016р. (а.с. 35).

Згідно ч.1 ст.181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтями 638, 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Як свідчать матеріали справи, позивач на підставі рахунку відповідача перерахував останньому грошові кошти в якості оплати за насос, а відповідач передав позивачу даний товар.

Таким чином, в силу вимог ст.ст. 11, 202, 207, 638, 639, 655, 656 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України між сторонами виникли договірні зобовязання з купівлі-продажу, і ними, відповідно до вимог законодавства, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема: ціни товару, яку визначено сторонами в сумі 52240,99 грн., предмету договору поставка запчастин для зєднання сіялки John Deer 7200 з трактором Т150, форми та строків оплати попередня оплата на рахунок постачальника 52240,99 грн.

Факт поставки товару підтверджується матеріалами справи, а саме: 22.02.2016р. відповідач згідно видаткової накладної № 592 від 22.02.2016р. поставив позивачу насос АН 133003 (а.с. 36).

Як зазначає позивач у позовній заяві, при отриманні 25.02.2016р. зазначеного насосу було виявлено, що він не підходить для зєднання сіялки John Deer 7200 з трактором Т150 за своїми технічними показниками, про що негайно у телефонному режимі було повідомлено відповідача з проханням замінити цей насос на насос належної марки. У чому відповідач відмовив позивачу.

26.02.2016р. позивач направив на адресу дилерського центру відповідача у м. Черкаси претензію з повідомленням про повернення насосу АН 133003 та вимогою про повернення попередньо сплачених за нього грошових коштів.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення зазначена претензія була отримана відповідачем 01.03.2016р.

Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-якій час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Отже, строк добровільного виконання сплив 08.03.2016р.

11.03.2016р. позивач повернув на адресу відповідача насос АН 133003 згідно з експрес-накладною № 8041.

Оскільки відповідач після отримання претензії коштів сплачених позивачем за запчастину не повернув, пропозицій щодо її заміни не надав, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення коштів в розмірі 52240,99 грн.

На день подачі позовної заяви до суду, заборгованість відповідача перед позивачем склала 52240,99 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Віршуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідно до вимог ст. 615 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Згідно ч.2 ст.673 Цивільного кодексу України , у разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідач був повідомлений позивачем про придбання товару саме для зєднання сіялки John Deer 7200 з трактором Т150, і тому повинен був передати саме такий товар, який придатний для цієї мети за своїми технічними показниками.

При цьому, згідно інформації, яка розміщена на офіційному сайті відповідача - ТОВ "Юпітер 9 Агросервіс" надає весь спектр послуг по техніці John Deere, надає технічні консультації по експлуатації та обслуговуванню техніки та зазначає про компетентність в правильному виборі техніки (а.с. 31).

Згідно з правової суті відношень, що виникли між сторонами у справі, а також із правового аналізу вищенаведених положень частини 2 статті 673 Цивільного кодексу України, позивач замовляв товар для зєднання сіялки John Deer 7200 з трактором Т150, а не товар із певним артикулом, оскільки артикул це один зі способів ідентифікування товару, а не його технічка характеристика.

Посилання відповідача на нібито укладений сторонами договір поставки запчастин № 673 від 16.02.2016р. суд також до уваги не приймає, оскільки порядок укладення господарський договорів передбачений ст. 181 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, проте відповідач, належних доказів в обґрунтування своїх тверджень не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині невірного оформлення позивачем претензії та адреси її направлення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень статті 6 Господарського кодексу України підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Названою нормою матеріального права не ставиться вимога про направлення претензії із описом вкладення.

Претензія направлена на адресу дилерського центру, вказану на сайті відповідача (а.с. 33).

Відсутність в претензії дати пред'явлення та номеру не є підставою для висновків про те, що позивач не повідомляв відповідача про невідповідність поставленого товару. В даному випадку, оскільки позивач в претензії дати пред'явлення не зазначив, такою датою слід вважати отримання її представником відповідача. Щодо номеру претензії, його відсутність не може бути підставою для висновків про незаконність претензії, оскільки всі інші вимоги до неї виконані позивачем.

При цьому, направлення претензії є способом досудового врегулювання господарським спорів, застосування яких є правом, а не обов'язком позивача, реалізація якого не пов'язана із захистом його прав в суді.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Оскільки відповідачем не подано доказів повернення позивачу коштів в розмірі 52240,99 грн., або ж доказів поставки належного товару, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення коштів в розмірі 52240,99 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на підставі ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 512, 526, 527 Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 21.06.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.08.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Тихий П.В.