РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2016 р. Справа № 903/1306/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Василишин А.Р.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Воху В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 від 23.03.2015 р. на рішення господарського суду Волинської області від 11.03.15 р. у справі № 903/1306/14

за позовом ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_4

до відповідача ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення 9 767,11 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6 - представники, довіреність в справі;

від відповідача: ОСОБА_7 - представник, довіреність в справі.

Рішенням господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. у справі № 903/1306/14 (суддя Костюк С.В.) позов ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 9767,11 грн. задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 9577,56 грн., з них 8146 грн. заборгованості, 1319,13 грн. інфляційних втрат, 112,43 грн. - 3 % річних; в решті позову відмовлено. При прийнятті рішення суд виходив з того, що відповідач несвоєчасно та неповністю провів розрахунок з позивачем по договору оренди торгового місця, заборгованість підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем; вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних, з врахуванням перерахунків суду, підлягають задоволенню частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою від 23.03.2015 р., в якій просив скасувати рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. у даній справі № 903/1306/14; прийняти нове, яким в задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення 9767,11 грн. відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення винесене при неправильному застосуванні норм матеріального права, із невідповідністю висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи. Розірвання договору згідно угоди від 30.09.2014 р. відбулось за згодою сторін, як це визначено статею 651 ЦК України, а не шляхом дострокового припинення договору у зв'язку з настанням випадків, визначених пунктом 9.5 договору, як зазначає суд першої інстанції (шляхом надіслання повідомлення позивачем відповідачу). 30.09.2014 р. між сторонами (відповідач (продавець) та позивач (ринок), в особі його уповноваженого представника, який діяв на підставі довіреності від 13.02.2014 р.) було укладено в письмовій формі угоду про розірвання договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р. Сторони дійшли взаємної згоди про розірвання договору оренди торгового місця з 30.09.2014 р. При цьому, зазначено в пунктах 2 та 3 угоди, що заборгованість продавця перед ринком станом на 30.09.2014 р. становить 0,00 грн. А тому, твердження суду про те, що заборгованість підтверджена належними доказами наданими позивачем та не спростована відповідачем суперечить фактичним обставинам та матеріалам справи. Суд не врахував той факт, що довіреність на момент укладення угоди не була ні скасована, ні визнана недійсною. Підставою для передачі в оренду торгових місць відповідачу слугував договір суборенди земельної ділянки від 04.01.2014 р., який було розірвано 01.11.2014 р. Здавати в оренду торгівельні місця в жовтні місці 2014 року позивач була не в змозі, оскільки такі місця розміщуються на благоустрої, а не на самій земельній ділянці. Дану обставину суд не взяв до уваги. Крім того, відповідач, починаючи з жовтня 2014 року зобов'язаний був орендувати ці торгівельні місця в ПрАТ "Шацьке РТП", за що сплачував щомісячно орендну плату. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за орендну плату, в тому числі за жовтень 2014 року, суд виходив лише з договору суборенди земельної ділянки від 04.01.2014 р., внаслідок чого прийшов до хибного висновку про те, що оскільки, позивач в жовтні 2014 року ще орендував земельну ділянку, відповідно, в жовтні місяці ним надавались послуги по оренді торгових місць відповідачу. З таким висновком не можна погодитись, оскільки договір оренди торгових місць був укладений як самостійний договір, а не на виконання договору суборенди земельної ділянки, а тому, розірвання договору, починаючи з листопада місяця, не є належним доказом того, що орендодавець здавав в оренду торгові місця, а орендар використовував їх.

Позивач - ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_4, у запереченнях на апеляційну скаргу просила рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. залишити без змін, у задоволенні апеляційної скарги - відмовити, посилаючись на те, що доводи, викладені у ній, не відповідають фактичним обставинам та діючому законодавству України з даного питання. На виконання умов договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р. ОСОБА_3 були надані торгові місця, а він, виконуючи свої зобов'язання, вносив орендну плату за їх користування. Платежі вносились і обліковувались у касовій книзі ФОП ОСОБА_4 Станом на 01.11.2014 р., загальна заборгованість ОСОБА_3 за орендною платою перед ФОП ОСОБА_4 становила 8146,00 грн. Під час судового засідання представник ОСОБА_3 жодних документів про сплату коштів на протязі березня-жовтня 2014 року не надав, а тому його твердження про відсутність заборгованості перед ФОП ОСОБА_4 є бездоказовими. Дії стосовно розірвання даного договору ОСОБА_8 котрий із 13.02.2014 р. перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4, були вчинені самочинно, безпідставно, без подальшого відображення у матеріалах бухгалтерського обліку та інформування її та бухгалтера ОСОБА_9 Факт наявності заборгованості ФОП ОСОБА_3 по орендній платі за жовтень 2014 року в обліковій документації ФОП ОСОБА_4 відображений по даний час. ОСОБА_8 було порушено і пункти 3.12, 5.6 та 9.6 договору оренди, яким передбачено строки попереднього погодження факту та строків його розірвання. Питання про розірвання таких договорів станом на вересень 2014 року навіть не ставилось, а ФОП ОСОБА_4 у повній мірі у жовтні 2014 року сплачувались податки, виконувались інші зобов'язання перед орендарями, визначені розділом 2 і пунктом 4.1 договору. Дії ОСОБА_8 щодо розірвання договору із ФОП ОСОБА_3 порушили встановлений порядок оформлення таких документів. Враховуючи законодавство щодо представництва за дорученням, у тексті довіреності не зазначено, що повірений має право самостійно укладати від мого імені угоди про розірвання договорів оренди торгового місця та врегульовувати питання заборгованості продавця перед ринком. Позивач не знала про укладення угоди про розірвання договору оренди та не бажала його укладати, тим самим відсутнє і її волевиявлення на укладання даного правочину; він укладався поза її волею, що вказує на його недійсність.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі; не погодилась з результатами проведеної судової експертизи та зазначила, що експертом не були в повному обсязі дослідженні надані матеріали для проведення експертизи; просила скасувати рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. у справі № 903/1306/14, а апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції в повному обсязі; вважає результати проведеної судової експертизи такими, що відповідають дійсності, та погоджується з висновками експерта; просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні повністю підтримав представника ОСОБА_5; зазначив, що результати проведеної експертизи підтверджують, що жодних підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Заслухавши пояснення представників сторін; розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечень на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2014 року Приватним акціонерним товариством "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" (орендар) та Приватним підприємцем ОСОБА_4 (суборендар) укладено договір суборенди земельної ділянки, відповідно до пункту 1.1 якого орендар на підставі рішення Шацької селищної ради від 30.01.2014 р. № 32/8 та договору оренди землі від 12.12.2011 р. надає, а суборендар приймає у строкове оплатне користування земельну ділянку для розміщення торгово-розважального комплексу, що знаходиться за адресою: смт. Шацьк, вул. 50 років Перемоги, 6 Волинської області (а.с.34-38, т.І, а.с.13-18, т.ІІ).

Актом приймання-передачі об'єкта оренди від 04.02.2014 р. земельну ділянку передано у строкове платне користування (а.с.39, т.І, а.с.23, т.ІІ).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що договір є укладеним з моменту його підписання обома сторонами, реєстрації у встановленому законодавством України порядку і діє впродовж 8 років.

Цільове призначення земельної ділянки - для розміщення торгово-розважального комплексу (пункт 5.2 договору).

Дія даного договору припинилась з 01.11.2014 р., у зв'язку із укладенням між сторонами 29.10.2014 р. угоди про розірвання договору суборенди земельної ділянки (а.с.133, т.І, а.с.24 т.ІІ).

Згідно договору оренди від 04.02.2014 р., укладеного між ФОП ОСОБА_4 (орендар) та ПрАТ "Шацьке РТП" (орендодавець), додатку № 1 до даного договору, орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування майно (благоустрій території Шацького ринку балансовою вартістю 508161,26 грн. та огородження балансовою вартістю 157015,51 грн.) (а.с.104-108, т.І, а.с.59-60, т.ІІ).

Угодою від 01.10.2014 р. про розірвання договору оренди від 04.02.2014 р., договір оренди від 04.02.2014 р. розірвано: угода вступила в силу з 01.10.2014 р. (а.с.109, т.І).

01.03.2014 р. ОСОБА_2 особою-підприємцем ОСОБА_4 (ринок) та ОСОБА_2 особою-підприємцем ОСОБА_3 (продавець) укладено договір оренди торгового місця № 11 (а.с.4-7, т.І, а.с.52-53, т.ІІ).

Згідно пункту 1.1 договору ринок надає продавцю в оренду торгівельне місце, а продавець зобов'язується використовувати його відповідно до умов цього договору, правил торгівлі на ринку, вимог чинного законодавства та сплачувати ринку плату, передбачену цим договором.

Ринок надає послуги та створює для продавця належні умови у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що склалися залежно від попиту і пропозицій, відповідно до чинного законодавства України, правил торгівлі на ринках та умов даного договору (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.3 договору продавцю було передано в оренду вісім торгових місць за №№ 565, 566, 416, 417, 564, 567, 568, 569.

Всього по даному договору надається в оренду 8 торгових місць (пункт 1.4 договору).

Пунктом 1.5 договору сторони погодили, що вартість за один календарний місяць становить 3276 грн. без ПДВ.

Згідно пункту 3.1 договору продавець зобов'язаний сплачувати плату за оренду в розмірі та в строки передбачені цим договором.

Загальна оплата по даному договору за оренду торгових місць, яка сплачується в касу ринку або на розрахунковий рахунок ринку до 5 числа поточного місяця (пункт 4.3 договору).

Пунктами 9.1 - 9.2 договору передбачено, що даний договір укладений на термін до 31.12.2014 р. і набирає чинності з дня його підписання; даний договір є одночасно актом приймання-передачі оренди торгового місця, визначеного пунктом 1.3 договору.

Пунктом 9.5 договору передбачено випадки дострокового припинення договору, зокрема, в разі несплати продавцем плати за оренду торгових місць, передбаченої даним договором.

Дострокове припинення договору відбувається автоматично, через 10 календарних днів після відправлення письмового повідомлення стороні договору (пункт 9.6 договору).

Даний договір підписаний сторонами та скріплений печаткою ФОП ОСОБА_4 (а.с.7, т.І, а.с.53, т.ІІ).

Як вбачається з розрахунку позивача, відповідач - ФОП ОСОБА_3 орендував торгівельні місця з березня по жовтень 2014 року включно. З урахуванням пункту 1.5 договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р., загальна сума орендної плати становить 26208 грн. (3276х7=26208) (а.с.17,87, т. І).

В матеріалах справи наявні як копії прибуткових касових ордерів та квитанцій до них так і їх оригінали (№ 311 від 02.04.2014 р. на суму 600 грн., № 329 від 06.04.2014 р. на суму 600 грн., № 388 від 13.04.2014 р. на суму 500 грн., № 495 від 30.04.2015 р. на суму 500 грн., № 530 від 04.05.2014 р. на суму 1000 грн., № 651 від 21.05.2014 р. на суму 362 грн., № 742 від 28.05.2014 р. на суму 800 грн., № 800 від 11.06.2014 р. на суму 1000 грн., № 828 від 15.06.2014 р. на суму 1000 грн., № 925 від 25.06.2014 р. на суму 1000 грн., № 995 від 02.07.2014 р. на суму 800 грн., № 1051 від 09.07.2014 р. на суму 800 грн., № 1081 від 13.07.2014 р. на суму 600 грн., № 1136 від 20.07.2014 р. на суму 1000 грн., № 1223 від 27.07.2014 р. на суму 800 грн., № 1319 від 06.08.2014 р. на суму 1000 грн., № 1433 від 18.08.2014 р. на суму 1000 грн., № 1529 від 27.08.2014 р. на суму 1000 грн., № 1586 від 31.08.2014р. на суму 600 грн., № 1615 від 07.09.2014 р. на суму 700 грн., № 1655 від 14.09.2014 р. на суму 500 грн., № 1745 від 21.09.2014 р. на суму 500 грн., № 1768 від 24.09.2014 р. на суму 400 грн., № 1785 від 28.09.2014 р. на суму 1000 грн.); всього на загальну суму 18062 грн. (а.с.68-80, т.І, а.с.26-49, т.ІІ).

Наведеними документами стверджується факт проведення відповідачем розрахунків з позивачем за оренду торгового місця з частковим простроченням визначеного пунктом 4.3 договору оренди від 01.03.2014 р. розрахункового періоду.

Отже, відповідно до наявних доказів сплати орендної плати та розрахунків позивача, заборгованість відповідача перед позивачем станом на жовтень 2014 року становить 8146 грн. (26208-18062=8146) (а.с. 17,87, т. І).

31.10.2014 р. позивач - ФОП ОСОБА_4 направила підприємцю ОСОБА_3 попередження, у якому просила забезпечити повний розрахунок наявної заборгованості орендної плати в сумі 8784 грн., попередила, що у разі недотримання визначених вимог до 14.11.2014 р. - матеріали будуть направлені у судові органи для стягнення суми заборгованості у встановленому законодавством України порядку та, що з 01.11.2014 р. ФОП ОСОБА_4 розриває укладений з ОСОБА_3 договір оренди торгового місця (а.с.8, т.І, а.с.51, т.ІІ).

Попередження отримано особисто ОСОБА_3 11.11.2014 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 358 (а.с.8, 21, т.І).

Однак, вказане попередження залишене підприємцем ОСОБА_3 без виконання та без відповіді.

За наведених обставин, ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до господарського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 9177,73 грн., з яких 8146 грн. заборгованості по орендній платі, 919,30 грн. інфляційних нарахувань, 112,43 грн. 3 % річних, а також 200 грн. послуг адвоката (а.с.2-26, т.І).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 25.12.2014 р. вказана позовна заява прийнята до розгляду та порушено провадження у справі № 903/1306/14 (а.с.1, т.І).

11.03.2015 р. позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній збільшив суму позову та просив стягнути з відповідача 9767,11 грн., з яких 8146 грн. заборгованості по договору оренди торгових місць, 1508,68 грн. інфляційних втрат та 112,43 грн. 3 % річних (а.с.135, т.І).

Відповідно до частини 4 статті 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Судом першої інстанції було правомірно прийнято вказану заяву та розглянуто позовні вимоги в межах збільшеної суми.

Рішенням господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. у справі № 903/1306/14 позов ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 9767,11 грн. задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 9577,56 грн., з них 8146 грн. заборгованості, 1319,13 грн. інфляційних витрат, 112,43 грн. 3 % річних; в решті позову відмовлено (а.с.139-141, т.І).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 р. у даній справі апеляційну скаргу ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено; рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. скасовано; прийнято нове, яким у задоволені позову відмовлено; стягнуто з позивача на користь відповідача 913,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.181-192, т.І).

Постановою Вищого господарського суду України від 30.06.2015 р. у справі № 903/1306/14 касаційну скаргу ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_4 задоволено частково; постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 р. у справі № 903/1306/14 скасовано; справу № 903/1306/14 направлено на новий розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду в іншому складі суддів (а.с.221-224, т.І).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 р. у справі № 903/1306/14 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено її до розгляду (а.с.245-246, т.І).

Скасовуючи постанову апеляційної інстанції та направляючи її на новий розгляд до апеляційного господарського суду, Виший господарський суд зазначив, що під час розгляду справи апеляційним судом при ухваленні постанови були допущені порушення норм господарського процесуального законодавства; в апеляційному господарському суді відповідач надав суду додаткові докази, які не були досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи, а саме: копії квитанцій до прибуткового касового ордеру за № 295 від 30.03.2014 на суму 4000 грн., № 149 від 26.02.2014 р. на суму 500 грн. та № 1691 від 17.09.2014 р. на суму 800 грн., які нібито підтверджують його оплату орендних платежів за договором оренди торгового місця № 11. Відповідач, надаючи вказані копії квитанцій, не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, а апеляційний суд прийняв зазначені докази в порушення вимог статті 101 ГПК України, в той час як позивач заперечував про прийняття вказаних доказів та просив суд апеляційної інстанції провести перевірку даних документів шляхом звірки із касовою книгою ФОП ОСОБА_4, провести почеркознавчу експертизу почерку касира-бухгалтера ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_9, а також експертизу відповідності відтисків печаток на кожній із наданих відповідачем відповідних квитанцій до прибуткових ордерів. Натомість суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний господарський суд порушив норми господарського процесуального закону, статтю 105 ГПК України, не виконавши її приписів, оскільки фактично прийняв нові докази, які не були предметом розгляду в місцевому суді, без наведення мотивів неможливості їх подання відповідачем до суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

За наведених обставин, враховуючи постанову Вищого господарського суду України від 30.09.2015 р., з метою з'ясування всіх обставин справи, для повного та правильного вирішення даного спору, для вирішення питання щодо підписів на квитанціях до прибуткових касових ордерів та відповідності відтисків печаток на кожній із наданих квитанцій, ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 р. у даній справі було призначено судову (криміналістичну) експертизу та зупинено провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи і отримання висновку судового експерта (а.с.86-91, т.ІІ).

Відповідно до частин 1, 2 статті 41 ГПК України судом визначено питання, для експерта:

1. Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_9 в квитанціях до прибуткового касового ордера № 295 від 30.03.2014 р., № 388 від 13.04.2014 р., № 329 від 06.04.2014 р., № 655 від 14.09.2014 р., № 1817 від 28.09.2014 р, № 1691 від 17.09.2014 р. в графах "головний бухгалтер" та "касир" ОСОБА_9 чи іншою особою?

2. Чи нанесено відтиск печатки на квитанціях до прибуткового касового ордера № 295 від 30.03.2014 р. та № 1691 від 17.09.2014 р. печатками, експериментальні зразки відтисків яких надані для порівняльного дослідження?

3. Яким способом нанесений відтиск печатки на квитанціях № 295 від 30.03.2014 р. та № 1691 від 17.09.2014 р.?

Проведення експертизи відповідно до частини 3 статті 41 ГПК України було доручено Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру УМВС України в Волинській області.

Матеріали справи № 903/1306/14 направлено до Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Волинській області для проведення судової експертизи (а.с.93, т.ІІ).

Провадження у справі неодноразово поновлювалося для вирішення клопотань судового експерта.

01.07.2016 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшов висновок експерта № 1060 від 24.06.2016 р., згідно проведеної почеркознавчої експертизи у справі № 903/1306/14 (а.с.213-250, т.ІІ).

Вказаним висновком експерта встановлено, що підписи розміщені в графах "Головний бухгалтер" та "Касир" квитанцій до прибуткового касового ордеру: № 295 від 30.03.2014 р. № 1691 від 17.09.2014 р. - виконані не ОСОБА_9, а іншою особою. Підписи розміщені в графах "Головний бухгалтер" та "Касир" квитанцій до прибуткового касового ордеру: № 1817 від 28.09.2014 р., № 1655 від 14.09.2014 р., № 329 від 06.04.2014 р., № 388 від 13.04.2014 р. - ймовірно виконані не ОСОБА_9, а іншою особою. Вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим по причині вказаній в досліджувальній частині висновку експерта (с.17, с.18). Частина відбитка печатки ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", розміщена в представленій на дослідження квитанції до прибуткового касового ордера № 295 від 30 березня 2014 року, нанесена печаткою ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", вільні зразки якої надані для порівняльного дослідження в квитанціях до прибуткового касового ордера № 1782 від 28.09.2014, № 1783 від 28.09.2014, № 1784 від 28.09.2014, № 1786 від 28.09.2014, № 1787 від 28.09.2014, № 1788 від 28.09.2014, № 1789 від 28.09.2014, № 1790 від 28.09.2014, № 1791 від 28.09.2014, № 1792 від 28.09.2014, № 1793 від 28.09.2014, № 1794 від 28.09.2014, № 1795 від 28.09.2014, № 1796 від 28.09.2014, № 1797 від 28.09.2014 та експериментальні зразки, якої надані для порівняльного дослідження в кількості шістдесят дев'ять штук, нанесених на п'ять аркушів паперу. Частина відбитка печатки ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", розміщена в представленій на дослідження квитанції до прибуткового касового ордера № 295 від 30 березня 2014 року, нанесена не печаткою ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", експериментальні зразки, якої надані для порівняльного дослідження в кількості сімдесят дві штуки, нанесених на п'ять аркушів паперу. Встановити чи нанесена частина відбитка печатки ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", розміщена в представленій на дослідження квитанції до прибуткового касового ордера № 1691 від 17 вересня 2014 року, печаткою ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", вільні зразки якої надані для порівняльного дослідження в квитанціях до прибуткового касового ордера № 1782 від 28.09.2014, № 1783 від 28.09.2014, № 1784 від 28.09.2014, № 1786 від 28.09.2014, № 1787 від 28.09.2014, № 1788 від 28.09.2014, № 1789 від 28.09.2014, № 1790 від 28.09.2014, № 1791 від 28.09.2014, № 1792 від 28.09.2014, № 1793 від 28.09.2014, № 1794 від 28.09.2014, № 1795 від 28.09.2014, № 1796 від 28.09.2014, № 1797 від 28.09.2014 та експериментальні зразки, якої надані для порівняльного дослідження в кількості шістдесят дев'ять штук, нанесених на п'ять аркушів паперу, не виявляється можливим, по причині вказаній в досліджувальній частині висновку експерта (с.22). Частина відбитка печатки ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", розміщена в представленій на дослідження квитанції до прибуткового касового ордера № 1691 від 17 вересня 2014 року, нанесена не печаткою ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна", експериментальні зразки, якої надані для порівняльного дослідження в кількості сімдесят дві штуки, нанесених на п'ять аркушів паперу. Частини відбитків печатки ФОП "Корпач Світлана Аркадіївна" в представлених на дослідження квитанціях до прибуткового касового ордера № 295 від 30 березня 2014 року, № 1691 від 17 вересня 2014 року, нанесені в результаті безпосереднього контакту кліше печатки з документами (а.с.224-225, т.ІІ).

Таким чином, подані відповідачем 23.04.2015 р. під час розгляду справи в апеляційному господарському суді додаткові докази, які нібито підтверджують його оплату орендних платежів, і які не були досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи, зокрема, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру за № 295 від 30.03.2014 р. на суму 4000 грн. та № 1691 від 17.09.2014 р. на суму 800 грн., колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не відповідають вимогам щодо належності та допустимості письмових доказів, що підтверджується вищевикладеним.

Крім того, згідно касової книги ФОП ОСОБА_4 за 30 березня 2014 р. за прибутковим касовим ордером № 295 прийнято 728 грн. від ОСОБА_10 (а.с.193, т.ІІ), а за 17.09.2014 р. за прибутковим касовим ордером № 691 прийнято 817 грн. від ОСОБА_11 (а.с.197, т.ІІ).

Квитанція № 149 від 26.02.2014 р. на суму 500 грн. також не може бути прийнята судом, як доказ оплати коштів, оскільки договірні відносини між сторонами виникли лише з 01.03.2014 р., а договором оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р. сплата авансових платежів не передбачена.

Копія квитанції № 1817 від 28.09.2014 р. на суму 1000 грн., надана відповідачем, як доказ сплати орендних платежів, не приймається колегією до уваги, оскільки не скріплена печаткою позивача, оригіналу даної квитанції відповідач суду не надав, а згідно касової книги ФОП ОСОБА_4 за 28.09.2014 р. за квитанцією під № 1817 отримано кошти в сумі 300 грн. від ОСОБА_12 (а.с.198, т.ІІ).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем за своєю природою є правовідносинами за договором оренди.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно частин 1, 4 статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Статтею 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частиною 1 статті 19 цього ж Закону передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Однак, як зазначалося вище, умов договору щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів ФОП ОСОБА_3 не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість з орендної плати згідно розрахунку позивача в сумі 8146 грн. (а.с.17,87, т. І).

Враховуючи вищевикладене, висновок експерта, який спростовує факт сплати заборгованості згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру за № 295 від 30.03.2014 р. на суму 4000 грн. та № 1691 від 17.09.2014 р. на суму 800 грн., та те що, подана відповідачем квитанція до прибуткового касового ордеру № 149 від 26.02.2014 р. на суму 500 грн. взагалі не стосується даних правовідносин, оскільки договірні правовідносини між сторонами виникли лише 01.03.2014 р., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога позивача про стягнення боргу з орендної плати в сумі 8146 грн. є законною та обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів стосовно відсутності заборгованості.

В цій частині рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Крім основного боргу позивачем заявлено до стягнення з ФОП ОСОБА_3 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 1508,68 грн. інфляційних втрат та 112,43 грн. 3 % річних (а.с. 112-124, т.І).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суд України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" із подальшими змінами та доповненнями, визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань є відшкодуванням матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманням компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97 р., індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Перевіривши уточнений розрахунок інфляційних втрат в сумі 1508,68 грн., здійснений позивачем помісячно на суму заборгованості, починаючи з березня (крім липня та серпня) по грудень 2014 року, судом першої інстанції правомірно встановлено, що вірним та обґрунтованим є розмір інфляційних втрат в сумі 1319,13 грн., оскільки позивачем, при розрахунку не було враховано здійснені відповідачем часткові переплати в липні та серпні 2014 року, також в травні 2014 року позивачем неправильно зазначена сума боргу - вказано 1146 грн., тоді як правильною є сума 1114 грн.

Таким чином, правомірною та обґрунтованою є сума інфляційних втрат в розмірі 1319,13 грн. (598,21+228,22+193,15+3600+18,64+244,91).

В стягненні інфляційних втрат в сумі 189,55 грн. (1508,68 -1319,13 =189,55) слід відмовити.

Місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про стягнення інфляційних втрат частково, в сумі 1319,13 грн., та відмову в стягненні суми 189,55 грн.

Перевіривши розрахунок 3 % річних в сумі 112,43 грн., поданий позивачем, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума 3 % річних нарахована позивачем без врахуванням часткових проплат здійснених відповідачем протягом відповідного місяця, є арифметично не вірною, та становить 120,48 грн.

Однак, оскільки, позивачем самостійно визначено та заявлено до стягнення менший розмір 3 % річних в сумі 112,43 грн., вказана вимога підлягає до задоволення в повному обсязі.

В цій частині рішення суду є також правильним.

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства та наявні матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення 8146 грн. заборгованості за договором оренди, інфляційних витрат та 3 % річних є законними, підставними та обґрунтованим, а тому підлягають до задоволення.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апелянта щодо того, що укладено угоду про розірвання договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р., колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

30.09.2014 р. ОСОБА_2 особою-підприємцем ОСОБА_4, в інтересах якої діяв громадянин України ОСОБА_8, на підставі довіреності від 13.02.2014 р. (ринок) та ОСОБА_2 особою-підприємцем ОСОБА_3 (продавець) укладено угоду про розірвання договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р. (а.с.44,т.І, а.с.78, т.ІІ).

З умов вказаної угоди вбачається, що сторони дійшли взаємної згоди про розірвання договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р. з "30" вересня 2014 року; сторони дійшли згоди, що заборгованість "продавця" перед "ринком" станом на 30.09.2014 р. становить 0,00 грн.; з моменту набрання чинності даної угоди, сторони не вважаються пов'язаними будь-якими правами чи обов'язками; дана угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами.

Дана угода підписана повноважними представниками сторін.

Повноваження ОСОБА_8 на здійснення відповідних дій від імені ОСОБА_4, підтверджуються довіреністю від 13.02.2014 р., (посвідчена приватним нотаріусом Луцького РНО ОСОБА_13В.) згідно якої ФОП ОСОБА_4, на підставі усного договору доручення, уповноважила ОСОБА_8 бути її представником, зокрема, з наданням права укладати від імені ОСОБА_4 як фізичної особи - підприємця договори, які б стосувалися її підприємницької діяльності (в тому числі договори найму (оренди) приміщень, договори страхування майна, що використовується для здійснення підприємницької діяльності тощо), вносити до них зміни, припиняти (розривати) такі договори у випадках і на умовах, відомих представникам ФОП ОСОБА_4 (а.с.45, т.І).

Однак, вищевикладеним та первинними доказами спростовується відсутність заборгованості відповідача перед позивачем.

Згідно пункту 9.6 договору оренди торгового місця № 11 від 01.03.2014 р. дострокове припинення договору відбувається автоматично, через 10 календарних днів після відправлення письмового повідомлення стороні договору.

А, як вбачається з матеріалів справи, попередження про розірвання договору ФОП ОСОБА_4, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, направила ФОП ОСОБА_3 31.10.2014 р., ним воно отримано 11.11.2014 р. (а.с.21, т.І).

Доводи апелянта щодо того, що позивач не взмозі здавати в оренду торгівельні міста без права користування благоустроєм, не приймаються, оскільки договір суборенди земельної ділянки був укладений 04.01.2014 р., а згідно з Актом приймання-передачі об'єкта суборенди та Угодою про розірвання договору суборенди земельної ділянки від 29.10.2014 р. земельна ділянка перебуває у суборенді ФОП ОСОБА_4 на підставі договору від 31.01.2014 р., зареєстрованого у реєстраційній службі 04.02.2014 р. та договір оренди благоустрою укладений 04.02.2014 р.

Інші доводи апеляційної скарги, є безпідставними, необґрунтованими та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. у справі № 903/1306/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 від 23.03.2015 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді А.Р. Василишин

ОСОБА_1