ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2016р. Справа№ 914/1438/16

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (м. Київ)

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (м. Львів)

про: стягнення 3% річних у розмірі 367 734,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 256 825,18 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1П довіреність № 138/16 від 01.02.2016 року.

від відповідача: не зявився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення 3% річних у розмірі 367734,14 грн. та інфляційних втрат у розмірі 256 825,18 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.05.2016 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 08.06.2016 року. Ухвалою суду від 08.06.2016 року розгляд справи відкладено до 14.06.2016 року, згідно клопотання відповідача та в звязку з відсутністю його представника. Ухвалою суду від 14.06.2016 року розгляд справи відкладено до 23.06.2016 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 23.06.2016 року розгляд справи відкладено до 29.06.2016 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 29.06.2016 року розгляд справи відкладено до 05.07.2016 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 05.07.2016 року розгляд справи відкладено до 03.08.2016 року, в звязку з відсутністю представника позивача.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 31.05.2016 року, про відкладення від 08.06.2016 року, від 14.06.2016 року, від 23.06.2016 року, від 29.06.2016 року, від 05.07.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

13.06.2016 року за вх. № 24486/16 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

13.06.2016 року за вх. № 24487/16 позивач подав пояснення щодо нарахування інфляційних втрат.

13.06.2016 року за вх. № 24488/16 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

14.06.2016 року за вх. № 25145/16 позивач подав пояснення щодо нарахування інфляційних втрат.

23.06.2016 року за вх. № 26505/16 позивач подав заперечення на відзив на позовну заяву.

29.06.2016 року за вх. № 27246/16 позивач подав пояснення по справі.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 31.05.2016 року, про відкладення від 08.06.2016 року, від 14.06.2016 року, від 23.06.2016 року, від 29.06.2016 року, від 05.07.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується підписом повноважного представника на бланку оголошення про відкладення, а явка відповідача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

07.06.2016 року за вх. № 23843/16 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

13.06.2016 року за вх. № 24563/16 відповідач подав відзив на позовну заяву.

22.06.2016 року за вх. № 26403/16 відповідач подав додаткові пояснення по справі.

05.07.2016 року за вх. № 3486/16 представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України та відкладення розгляду справи.

Клопотання відповідача за вх. № 3486/16 від 05.07.2016 року про продовження строку розгляду справи задоволено. Строк вирішення спору, в порядку ст. 69 ГПК України, продовжено на 15 днів.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 03.08.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 14.10.2010 р. між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - позивач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» м. Львів (надалі - ЛМКП «Львівтеплоенерго», відповідач) було укладено Договір № 06/10-1214БО-21 про закупівлю природного газу (надалі Договір), відповідно до умов якого позивач (постачальник за договором) зобов'язувався поставити імпортований природний газ, а відповідач (покупець) зобов'язувався прийняти та оплатити природний газ в обсязі, передбаченому у п.1.2 Договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що постачальник передає покупцю в період з 01.10.2010 р. по 31.12.2010 р. природний газ, з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 14800000 куб.м. на загальну суму 44368544 грн. 34 коп. Відповідач розрахувався за поставлений газ частково, на суму 24612761,48 грн.

Позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 року у справі № 5015/7471/11 встановлено факт неналежного виконання умов вказаного Договору та стягнуто на користь ДК «Газ України» з ЛМКП «Львівтеплоенерго» 19755782,86 грн. основного боргу, 766445,35 грн. пені, 900078,91 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року, 564 420,23 грн. 3% річних за період з 21.11.2010 р. по 13.12.2011 р., 56460,00 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.03.2013 року у справі № 914/600/13-г стягнуто на користь ДК «Газ України» з ЛМКП «Львівтеплоенерго» 672289,29 грн. 3% річних за період з 14.12.2011 р. по 01.02.2013 р. та 13446,00 грн. судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повного виконання грошового зобов'язання, (п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р.)

Позивач звертає увагу на те, що сума основного боргу, стягнутого з відповідача за судовою справою № 5015/7471/11 складає 19775782 (дев'ятнадцять мільйонів сімсот сімдесят п'ять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 86 коп.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весі, час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

За таких обставин, позивач звертається з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в порядку статті 625 ЦК України, на суму основною боргу 19755782,86 грн.

На думку позивача, 3% річних від основного боргу складають 367734 (триста шістдесят сім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 14 коп., а сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, становить 256825 (двісті п'ятдесят шість тисяч вісімсот двадцять п'ять) грн. 18 коп.

Позивач звертає увагу на те, що відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав наявності розстрочки за заявлений у позовній заяві період, з посиланням на Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» та Закон України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 року у справі №5015/7471/11 дійсно була надана розстрочка на 2 роки, з 01.05.2013 р. по 01.05.2015 р., рівними частинами, стягуючи щомісяця по 919 299,47 грн.

Отже, на думку позивача, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повного виконання грошового зобов'язання. Наведене стосується й випадків здійснення господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (ст. 121 ГПК), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни способу виконання інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації, згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, позивач зазначає, що за весь період надання розстрочки жодної проплати від відповідача не надходило, тобто графік розстрочки з щомісячними проплатами в сумі 919299,47 грн. не виконувався.

Отже, на думку позивача, є абсолютно правомірним нарахування на суму непогашеного боргу сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Питання правомірності нарахування інфляційних втрат та річних на заборгованість за природний газ, спожитий по 01 січня 2011 р. були предметом розгляду у справі № 914/600/13-г, а тому є встановленим рішенням суду фактом.

Щодо Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» позивач зазначає, що положення даного Закону про обов'язковість зупинення стосується виключно виконавчого провадження та заходів примусового виконання та не має відношення до нарахування інфляційних втрат та річних після винесення рішення на суму основного боргу. Крім того, на даний момент процедура погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу, згідно Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» припинила свою дію.

Позивач звертає увагу на те, що в своїх додаткових поясненнях від 22.06.2016 р. відповідач посилається на постанову Верховного суду України від 17.02.2016 р. як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, у звязку з розстроченням виконання рішення ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 р. у справі № 5015/7471/11 терміном на 2 роки.

Однак, Постановою Верховного Суду України від 17.02.2016 р. у справі № 0905/3137/14-908/5775/14 зазначено, що ГПК передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 84 ГПК), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (ч. 3 ст. 121 ГПК). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Таким чином, Верховний Суд України чітко вирізняє дві підстави розстрочення рішення суду - рішенням (п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 84 ГПК) та ухвалою, як окремим процесуальним документом (ст. 121 ГПК України).

Позивач звертає увагу на те, що у справі, що розглядалась Верховним судом України, предметом позову є стягнення 3% річних за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду (справа № 24/362) суми основного боргу за період із дня набрання рішення законної сили до дня погашення заборгованості (на підставі п. 3 ч. 1. ч. 2 ст. 84 ГПК).

Відповідно до цього судового рішення (справа № 24/362), суд постановив розстрочити його виконання на 6 місяців, починаючи з 15 квітня 2012 року до 15 жовтня 2012 року, шляхом щомісячного перерахування сум, у тому числі й суми основного боргу.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, за період такого розстрочення або відстрочення.

В даному ж випадку розстрочка була надана ухвалою господарського суду Львівської області, тобто окремим процесуальним документом на підставі ст. 121 ГПК України на стадії виконавчого провадження.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї статті, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, розрізняючи дві підстави надання розстрочки виконання рішення суду, чітко визначено, що: якщо розстрочка надана рішенням суду, позивач не має права нараховувати річні та інфляційні за період, на який було надано розстрочку або розстрочку; у випадку розстрочення зобов'язання, встановленого рішенням суду, процесуальним документом (ухвалою), строк виконання такого зобов'язання не змінюється, отже нарахування річних та інфляційних можливо.

Пленум Вищого господарського суду України у Постанові № 14 від 17.12.2013 р. зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повното виконання грошового зобов'язання.

Позивач зазначає, що наведене стосується й випадків здійснення господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (ст. 121 ГПК), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни способу виконання, інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації, згідно з вимогами частини другої ст. 625 ЦК України.

Отже, так як у справі № 914/1438/16 розстрочка була надана ухвалою господарського суду, тобто окремим процесуальним документом, жодних перешкод для нарахування інфляційних нарахувань та річних немає та посилання на постанову ВСУ України є безпідставним та необгрунтованим.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що Рішенням Господарського суду Львівської області по справі № 5015/7471/11 від 13.02.2012 року було вирішено стягнути на користь ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» заборгованість за договором поставки природного газу № 06/10-1214-БО-21 в сумі 19755782,86 грн. А також вирішено стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 564420,23 грн. 3% річних, 766445,35 пені, 900078,91 грн. інфляційних втрат та 56460,00 грн. судового збору.

Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» від 12.05.2011 року та Постановою Кабінету міністрів України «Про затвердження порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію» від 08.08.2011 року № 894 було встановлено, що підлягає списанню: 2.2. Заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Таким чином, основуючись на положеннях вищевказаних нормативно-правових актів, відповідач вважає, що на заборгованість, яка виникла за період до 01.01.2011 року, не повинні нараховуватись три проценти річних та інфляційні втрати. А отже, позивач неправомірно здійснив нарахування санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Відповідач зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2011 року було задоволено заяву ЛМКП «Львівтеплоенерго» про розстрочку виконання рішення суду та вирішено розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 р. у справі № 5015/7471/11 терміном на 2 роки, з 01.05.2013 р. по 01.05.2015 р., рівними частинами, стягуючи щомісяця по 919 299 грн. 47 коп. Тобто, у період, визначений позивачем у розрахунку, щомісячна оплата мала становити 919299,47 грн. Однак, позивач неправомірно здійснив розрахунок виходячи із загального розміру заборгованості в сумі 19755782,86 грн.

Відповідач зазначає, що Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (із наступними змінами) було встановлено, що на строк участі підприємства паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості підлягали зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо цього підприємства із стягнення заборгованості, яка виникла до 1 січня 2013 року, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". ЛМКП «Львівтеплоенерго» внесено в реєстр підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу». В зв'язку з наведеним, стягнення заборгованості за рішенням Господарського суду Львівської області № 5015/7471/11 на період, визначений позивачем при проведенні нарахувань 3% річних та інфляційних втрат, було призупинене відповідно до вимог чинного законодавства, та виступало додатковою гарантією уникнення доведення підприємства до банкрутства. Тобто, на час призупинення примусового виконання рішення не повинні нараховуватися санкції, оскільки це суперечитиме суті Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї статті, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Так, ГПК передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (п. 3 ч. 1. ч. 2 ст. 84), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (ч. 3 ст. 121). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Аналогічні висновки викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2011 року було задоволено заяву ЛМКП «Львівтеплоенерго» про розстрочку виконання рішення суду та вирішено розстрочити виконання рішення господарського суду Львівської області від 13.02.2012 р. у справі № 5015/7471/11 терміном на 2 роки, з 01.05.2013 р. по 01.05.2015 р., рівними частинами, стягуючи щомісяця по 919 299 грн. 47 коп.

Таким чином, на думку відповідача, суд встановив право ЛМКП «Львівтеплоенерго» на розстрочку боргу та обов'язок сплатити цей борг до 01.05.2015 року.

Відповідач звертає увагу на те, що Постановою Верховного суду України від 17.02.2016 року при розгляді аналогічної справи було встановлено, що невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, за період такого розстрочення або відстрочення.

Відповідач вважає, що позивач неправомірно звернувся з заявою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат до закінчення строку, на який було надано розстрочку рішення.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції, зокрема, у вигляді пені, за порушення грошових зобовязань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 14.10.2010 р. між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - позивач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (надалі - ЛМКП «Львівтеплоенерго», відповідач) було укладено Договір № 06/10-1214БО-21 про закупівлю природного газу (надалі Договір), відповідно до умов якого позивач (постачальник за договором) зобов'язувався поставити імпортований природний газ, а відповідач (покупець) зобов'язувався прийняти та оплатити природний газ в обсязі, передбаченому у п. 1.2 Договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що постачальник передає покупцю в період з 01.10.2010 р. по 31.12.2010 р. природний газ з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 14800000 куб.м. на загальну суму 44368544 грн. 34 коп. Відповідач розрахувався за поставлений газ частково, на суму 24612761,48 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 року у справі № 5015/7471/11 встановлено факт неналежного виконання умов вказаного Договору та стягнуто на користь ДК «Газ України» з ЛМКП «Львівтеплоенерго» 19755782,86 грн. основного боргу, 766445,35 грн. пені, 900078,91 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року, 564 420,23 грн. 3% річних за період з 21.11.2010 р. по 13.12.2011 р., 56460,00 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.03.2013 року у справі № 914/600/13-г стягнуто на користь ДК «Газ України» з ЛМКП «Львівтеплоенерго» 672289,29 грн. 3% річних за період з 14.12.2011 р. по 01.02.2013 р. та 13446,00 грн. судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 35 ПІК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до статті 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином. зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням. проведеним належним чином, (ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повного виконання грошового зобов'язання, (п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р.)

Сума основного боргу, стягнутого з відповідача за судовою справою № 5015/7471/11, складає 19775782 (дев'ятнадцять мільйонів сімсот сімдесят п'ять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 86 коп.

Відповідно до вимог п.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь, час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

За таких обставин, позивач звертається з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в порядку статті 625 ЦК України, на суму основного боргу 19755782,86 грн. Питання правомірності нарахування інфляційних втрат та річних на заборгованість за природний газ, спожитий по 01 січня 2011 р. були предметом розгляду у справі № 914/600/13, а тому є встановленим рішенням суду обов'язком.

На думку позивача, 3% річних від основного боргу складають 367734,14 (триста шістдесят сім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 14 коп., а сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, становить 256 825,18 (двісті п'ятдесят шість тисяч вісімсот двадцять п'ять) грн. 18 коп.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав наявності розстрочки за заявлений у позовній заяві період, з посиланням на Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» та Закон України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 року у справі № 5015/7471/11 дійсно була надана розстрочка на 2 роки, з 01.05.2013 р. по 01.05.2015 р., рівними частинами, стягуючи щомісяця по 919299,47 грн.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Крім того, за весь період надання розстрочки жодної проплати від відповідача не надходило, тобто графік розстрочки з щомісячними проплатами в сумі 919299,47 грн. не виконувався.

Отже, є правомірним нарахування на суму непогашеного боргу сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Щодо посилання на Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», відповідно до вказаного Закону України та Постанови КМУ № 894 було передбачено певний порядок списання заборгованості за природний газ та електричну енергію. Вказаним Порядком встановлено, що для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника як голова комісії та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів. Списання заборгованості проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою. Датою списання заборгованості є дата затвердження протоколу. Закон втратив чинність 30.06.2012 року. Оскільки відповідачем, незважаючи на вимоги суду не надано належних та допустимих доказів дотримання вищенаведеної процедури за час дії Закону, ним не підтверджено право на списання.

Щодо Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», слід зазначити, що положення даного Закону про обов'язковість зупинення стосується виключно виконавчого провадження та заходів примусового виконання та не має відношення до нарахувань інфляційних втрат та річних після винесення рішення на суму основного боргу. Крім того, на час розгляду справи процедура погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу, згідно Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», припинила свою дію.

В своїх додаткових поясненнях від 22.06.2016 р. відповідач посилається на постанову Верховного суду України від 17.02.2016 р., як на підставу відмови позовних вимог у звязку з розстроченням виконання рішення ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 р. у справі № 5015/7471/11 терміном на 2 роки. З цього приводу слід відмітити, що Постановою Верховного Суду України від 17.02.2016 р. у справі № 0905/3137/14-908/5775/14 зазначено, що ГПК передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 84 ГПК), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (ч. 3 ст. 121 ГПК). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Таким чином, Верховний Суд України чітко вирізняє дві підстави розстрочення рішення суду - рішенням (п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 84 ГПК) та ухвалою, як окремим процесуальним документом (ст. 121 ГПК України).

Згідно ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» (надалі Постанова), господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання. Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Згідно п. 7.11 Постнови, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Згідно п. 7.12 Постанови, розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Отже, розстрочка виконання рішення суду означає, що боржник повинен виконати рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Тобто, на боржника покладено обовязок сплачувати на користь позивача в період розстрочки щомісячно по 919299,47 грн. Отже, у випадку несплати даної суми, кожного 01 числа позивач набуває права вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат на несплачену суму боргу.

Згідно п. 7.8. Постанови, питання про відстрочку або розстрочку виконання постанови апеляційної чи касаційної інстанції за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 121 ГПК, вирішує сама апеляційна чи касаційна інстанція, якщо ці обставини стали їй відомі до прийняття постанови за результатами перегляду рішення господарського суду першої інстанції. У цих випадках припис про відстрочку або розстрочку, зміну способу та порядку виконання відповідної постанови має міститися в її резолютивній частині.

Згідно п. 1. резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 26.06.2013 р. № 5-рп/2013, в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV з наступними змінами у системному зв'язку з положеннями статті 36 цього Закону, статей 116, 121 Господарського процесуального кодексу України слід розуміти так, що ухвала про розстрочку виконання рішення господарського суду не є підставою для відкриття нового виконавчого провадження, а підлягає виконанню у раніше відкритому на підставі судового наказу виконавчому провадженні як процесуальний акт (документ), яким надається розстрочка виконання судового рішення.

Оскільки, як встановлено судом, своїх обовязків щодо забезпечення оплати суми заборгованості в розмірі 919299,47 грн. в місячний строк до 31.05.2013 р. відповідач не виконав, з 01 числа місяця, наступного за місяцем сплати, що визначений ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 р., позивач набуває права вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат з суми прострочення помісячної оплати.

В даному ж випадку розстрочка була надана ухвалою Господарського суду Львівської області, тобто окремим процесуальним документом на підставі с. 121 ГПК України на стадії виконавчого провадження.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї статті, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Пленум Вищого господарського суду України у Постанові № 14 від 17.12.2013 р. зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повното виконання грошового зобов'язання.

Однак, при розрахунку інфляційних нарахувань та річних позивачем не враховано, що, відповідно до Ухвали Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 року у справі № 5015/7471/11 дійсно була надана розстрочка на 2 роки, з 01.05.2013 р. по 01.05.2015 р., рівними частинами, стягуючи щомісяця по 919299,47 грн. Отже, відповідач повинен був сплатити 919299,47 грн. до 31.05.2013 року, тому початок нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних повинно починатися з 01.06.2013 року.

Крім того, у звязку із порушенням відповідачем графіку погашення суми боргу, встановленого Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 року у справі № 5015/7471/11, а саме: повної відсутності проплат за даним боргом, сума боргу, на яку здійснюється нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних збільшується кожного першого числа наступного місяця, на суму щомісячного платежу, передбачену вищенаведеною Ухвалою суду, в межах періоду нарахування, зазначеного позивачем у позовній заяві.

Отже, нарахування 3% річних за ухилення від виконання судового рішення повинно здійснюватися таким чином:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
919299,4701.06.2013 р. - 30.06.2013 р.303 %2266,77
1838598,9401.07.2013 р. - 31.07.2013 р.313 %4684,65
2757898,4101.08.2013 р. - 31.08.2013 р.313 %7026,97
3677197,8801.09.2013 р. - 30.09.2013 р.303 %9067,06
4596497,3501.10.2013 р. - 31.10.2013 р.313 %11711,62
5515796,8201.11.2013 р. - 30.11.2013 р.303 %13600,59
6435096,2901.12.2013 р. - 31.12.2013 р.313 %16396,27
Тому, розмір 3% становить: 64753,93 грн.

З поданого позивачем до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат вбачається, що періодом нарахування інфляційних втрат є 01.10.2013 р. 31.01.2014 р.

Зважаючи на те, що сума боргу, на яку здійснюється нарахування сум інфляційних втрат збільшується кожного першого числа наступного місяця, на суму щомісячного платежу, передбачену вищенаведеною Ухвалою суду, то станом на 01.10.2013 р. сума боргу складала 4596497,35 грн. (919299,47 грн. * 5 місяців)

В звязку з ухиленням від виконання судового рішення, розмір втрат від інфляції повинен визначатися наступним чином:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період?Інфляційне збільшення суми боргу?Сума боргу з врахуванням індексу інфляції?
01.10.2013 р. - 31.10.2013 р.4596497,351.00418385,994614883,34
01.11.2013 р. - 30.11.2013 р.5515796,821.00211031,595526828,41
01.12.2013 р. - 31.12.2013 р.6435096,291.00532175,486467271,77
01.01.2014 р. - 31.01.2014 р.7354395,761.00214708,797369104,55
Тому, розмір інфляційних втрат становить: 76301,85 грн.

Отже, здійснивши перерахунок нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов до висновку, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 3% річних у розмірі 64753,93 грн. та інфляційні втрати у розмірі 76301,85 грн., згідно розрахунку, поданого вище.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження частини своїх позовних вимог, а відповідач дану частину позовних вимог не спростував, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в частині стягнення 3% річних у розмірі 64753,93 грн. та інфляційних втрат у розмірі 76301,85 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1827,00 грн., та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 799 від 18.05.2016 року на суму 9368,39 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, 1 ) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 3% річних у розмірі 64753 (шістдесят чотири тисячі сімсот пятдесят три) грн. 93 коп., інфляційні втрати у розмірі 76301 (сімдесят шість тисяч триста одну) грн. 85 коп. та 2115 (дві тисячі сто п'ятнадцять) грн. 84 коп. судового збору.

3. В решті частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено 08.08.2016 року.