ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2016 р. Справа № Б-39/02-09

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.,

при секретарі Курченко В.С.,

від апелянта - ОСОБА_15. (особисто),

представник апелянта - Смотров О.І. - за довіреністю від 29.03.2016р. № 392;

від кредиторів:

ПАТ "Мегабанк" - Кадигроб А.С. - за довіреністю від 06.06.2016р. №13-341/16д;

ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" - Денисенко С.О. - за довіреністю від 09.12.2015р. № 09-32/680;

ліквідатор боржника - арбітражний керуючий Саутенко С.О. - на підставі посвідчення від 20.02.2012р. № 216;

від Харківської обласної державної адміністрації - Скубак Н.В. - за довіреністю від 11.01.2016р. № 01-53/134;

від Відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Харківській області - Матенко С.В. - за довіреністю від 31.05.2016р. № 82;

за участю прокурора Горгуль Н.В. - на підставі службового посвідчення від 29.10.2015р. №036152;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу арбітражного керуючого ОСОБА_15 (вх№1936 Х/2)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р.

у справі № Б-39/02-09,

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ІТРЗ", м.Харків,

про визнання банкрутом ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", м. Ізюм,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №Б-39/02-09 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Савченко А.А., суддя Міньковський С.В., суддя Швидкін А.О.) визнано дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою, протиправними. В решті вимог за скаргою відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що під час виконання арбітражним керуючим ОСОБА_15 повноважень керуючого санацією ВАТ "ІТРЗ" були перевищені повноваження в частині одноособового прийняття рішення щодо розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м шляхом визнання останньої службовою та надання даного майна особі, яка фактично не працювала на ВАТ "ІТРЗ", не проживала за місцем розташування підприємства та не потребувала поліпшення житлових умов.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_15 звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість прийнятого у справі судового рішення, просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні скарги на дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. (вх.№16664) відмовити.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог скаржник зазначає, що дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. щодо звернення до органу, який відповідно до чинного законодавства приймає рішення про визнання (або не визнання) житлового приміщення службовим, самі по собі не тягнуть зміну власника відповідного приміщення, у зв'язку не може вважатися розпорядженням майном банкрута, у зв'язку з чим місцевим господарським судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України, ст. 5-1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", ч. 9 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На думку скаржника, керуючий санацією, звертаючись до виконавчого комітету Ізюмської міської ради, здійснював управління майном та діяв в межах повноважень, наданих п. 4 ст. 28 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у зв'язку з чим висновок суду щодо протиправності дій останнього не відповідає обставинам справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду України від 22.07.2016р. апеляційну скаргу арбітражного керуючого ОСОБА_15 прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

У запереченнях на апеляційну скаргу (вх. № 7722 від 04.08.2016р.) Харківська обласна державна адміністрація просить апеляційну скаргу арбітражного керуючого ОСОБА_15. залишити без задоволення, ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 - без змін.

З посиланням на положення ст. 326 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" зазначає, що ОСОБА_15. не звертався до Харківської обласної державної адміністрації з метою отримання згоди на вчинення дій з приводу розпорядження державним майном квартирою, яка віднесена до основних фондів ВАТ "ІТРЗ" й обліковується на його балансі, та передачі її до комунальної власності, що є підставою для визнання дій останнього з приводу розпорядження майном протиправними.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. №7724 від 04.08.2016р.) арбітражний керуючий Саутенко С.О. просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_15. на ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09.

В обґрунтування своєї позиції у справі ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Саутенко Сергій Олегович зазначає про наявність правових підстав для задоволення скарги на дії керуючого санацією арбітражного керуючого ОСОБА_15., що підтверджується наступними обставинами справи:

- керуючий санацією арбітражний керуючий ОСОБА_15. не виконав приписів ч. 9 ст. 17 Закону "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та самовільно сприяв наданню ордера на квартиру АДРЕСА_1, громадянину ОСОБА_8;

- оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" план санації керуючого санацією ОСОБА_15. господарським судом Харківської області схвалено не було, у останнього не було підстав для розпорядження квартирою АДРЕСА_1

- арбітражним керуючим не було дотримано положень п. 8, 9 постанови Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988р. № 37 "Про службові жилі приміщення" щодо умов та порядку надання службових приміщень працівнику товариства;

- в порушення вимог ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України керуючий санацією розпоряджався державним майном без згоди органу управління - Харківської обласної державної адміністрації;

- в порушення положень ч. 1 ст. 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 41 Конституції України керуючий санацією сприяв неправомірній передачі права власності на зазначену квартиру до об'єктів комунальної власності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.08.2016р. продовжено строку розгляду апеляційної скарги та на відкладено розгляд справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу відділ з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Харківській області просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_15. від 13.07.2016р. на ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 про банкрутство ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" відмовити; ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 залишити без змін (вх.№7879 від 09.08.2016р.).

Обґрунтовуючи свою позицію у справі відділ з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Харківській області зазначає, що вчинення керуючим санацією ОСОБА_15 одноособових дій з відчуження майна банкрута за відсутності належних повноважень на їх вчинення, без згоди комітету кредиторів та Харківської обласної державної адміністрації суперечать положенням ст. 326 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", ч. 9 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у зв'язку з чим є такими, що порушують вимоги чинного законодавства, права боржника та кредиторів.

Крім того, відділ з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Харківській області повідомив, що 24.05.2016р. Міністерством юстиції України винесено Наказ № 1481/5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_15.

В наданих письмових поясненнях ліквідатор ВАТ "ІТРЗ" Саутенко С.О. до раніше викладеної позиції у справі додатково зазначає, що ОСОБА_15. був позбавлений права подання апеляційної скарги у справі, оскільки не мав статусу арбітражного керуючого, не є третьою особою, права якої порушено, не є особою, яка не брала участь у справі, щодо якої господарський суд вирішив питання про права та обов'язки, не є учасником у справі про банкрутство № Б-39/02-09 (вх.№7984 від 11.08.2016р.).

В судовому засіданні ОСОБА_15, а також його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили суд скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги на дії арбітражного керуючого ОСОБА_15.

Прокурор, представники кредиторів, відділу з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Харківської обласної державної адміністрації, ліквідатор заперечували проти вимог апеляційної скарги, просили суд ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших кредиторів у справі за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.10.2009р. за заявою ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ" в порядку ст. ст. 7, 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" порушено провадження у справі про визнання банкрутом ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (том 1, а.с.1-2).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.11.2010р. у справі №Б-39/02-09 введено процедуру санації ВАТ "ІТРЗ".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.06.2012р. у справі №Б-39/02-09 про банкрутство ВАТ "ІТРЗ" призначено керуючим санацією ОСОБА_15.

Постановою господарського суду Харківської області від 03.12.2014р. припинено процедуру санації ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", припинено повноваження керуючого санацією боржника - ОСОБА_15., визнано ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" призначено арбітражного керуючого ОСОБА_15, якого зобов'язано в строк до 03.12.2015 року виконати ліквідаційну процедуру та надати суду обґрунтований звіт про виконану роботу, ліквідаційний баланс, а також всі докази, що свідчать про виконання ліквідаційної процедури.

05.12.2014р. на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України здійснено оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.11.2015р. усунуто арбітражного керуючого ОСОБА_15 від виконання обов'язків ліквідатора ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", призначено ліквідатором ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича.

Як зазначає ліквідатор ВАТ "ІТРЗ" арбітражний керуючий Саутенко С.О., під час здійснення ліквідаційної процедури було встановлено, що 14.06.2004р. між ВАТ "ІТРЗ" та гр. ОСОБА_9, гр. ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: 64300, АДРЕСА_1, згідно якого ВАТ "ІТРЗ" набуло у власність на вищевказане майно.

В подальшому, на підставі звернення керуючого санацією ОСОБА_15. виконавчим комітетом Ізюмської міської ради 25.09.2013р. було прийняте рішення №07/12 про визнання трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: 64300, м.Ізюм. АДРЕСА_2, службовою.

25.12.2013р. рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25.09.2013 року № 0921 за клопотанням ОСОБА_15. цю квартиру було надано ОСОБА_11, склад сім'ї якого складається з 3-х осіб, з видачею службового ордеру на вказане приміщення.

13.01.2014р. виконавчим комітетом Ізюмської міської ради на ім'я ОСОБА_11 у складі сім'ї ОСОБА_12 та ОСОБА_13 видано службовий ордер на житлове приміщення: трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м №016086.

01.07.2014р. рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради за клопотанням ОСОБА_15. рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25.09.2013р. № 0712 "Про визнання квартири АДРЕСА_4, службовою" було скасоване.

Вважаючи, що під час виконання арбітражним керуючим ОСОБА_15 повноважень керуючого санацією ВАТ "ІТРЗ" перевищені повноваження в частині одноособового прийняття рішення щодо розпорядження державним майном - квартири АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службового та надання даного майна особі, яка фактично не працювала на ВАТ "ІТРЗ", не проживала за місцем розташування підприємства та не потребувала поліпшення житлових умов, 20.05.2016р. звернувся до господарського суду Харківської області зі скаргою на дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. (вх. №16664), в якій просив суд:

- визнати дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м. та загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою, протиправними;

- визнати недійсним ордер на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м №016086 від 13.01.2014 р.;

- визнати майно - квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, такою що підлягає включенню до ліквідаційної маси ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод".

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду від 21.06.2016р., якою визнано дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою, протиправними, ОСОБА_15. звернувся з даною апеляційною скаргою до Харківського апеляційного господарського суду.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом з врахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатором ВАТ "ІТРЗ" арбітражним керуючим Саутенко С.О. 20.05.2016р. було подано до господарського суду Харківської області скаргу на дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. (вх. №16664).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2016р. прийнято та призначено скаргу ліквідатора на дії арбітражного керуючого ОСОБА_15. (вх. №16664) до розгляду в судовому засіданні на "30" травня 2016 р. о(об) 12:00, зобов'язано ОСОБА_15. надати до суду відзив на скаргу ліквідатора, з наданням необхідних доказів в його обґрунтування.

24.05.2016р. Наказом Міністерства юстиції України від 24.05.2016р. за № 1481/5 було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_15 (а. 239, матеріалів оскарження ухвали).

Реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України є те, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а ч. 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Судова колегія зазначає, що втрата ОСОБА_15 статусу арбітражного керуючого після порушення провадження у справі з розгляду скарги на дії останнього, як керуючого санацією ВАТ "ІТРЗ", не є підставою для припинення провадження у справі, наслідком чого є розгляд поданої арбітражним керуючим Саутенко С.О. скарги (вх. №16664) по суті та винесення оскаржуваної ухвали від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Апеляція - самостійний звичайний спосіб оскарження, спрямований на перегляд чи скасування судового акта першої інстанції, який не набрав законної сили. Подання апеляційної скарги зумовлюється неправильністю рішення суду першої інстанції, яка виражається, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, або в неправильному встановленні фактичних обставин, або в неправильному застосуванні закону, або в неповністю наданому сторонами матеріалі.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_14 щодо офіційного тлумачення положення пункту 12 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 8 липня 2010 року N 18-рп/2010 1582 право на апеляційне оскарження розглядається як складова права на судовий захист: реалізацію права особи на судовий захист може бути здійснено також шляхом апеляційного оскарження актів судів першої інстанції, оскільки їх перегляд у такому порядку гарантує відновлення порушених прав людини і громадянина. Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду будь-якої інстанції відповідно до закону.

Також, в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, надано офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, в якому визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Як встановлено судовою колегією, апеляційна скарга (вх.№ 1936 від 19.07.2016р.) була підписана ОСОБА_15 як фізичною особою (а. 146 матеріалів оскарження ухвали) та стосується питань визнання протиправними його дій як керуючого санацією ВАТ "ІТРЗ".

Відповідно до ст. 1 Закону про банкрутство арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) - фізична особа, яка має ліцензію, видану в установленому законодавством порядку, та діє на підставі ухвали господарського суду. Згідно з ч. 9 ст. 3-1 Закону про банкрутство на випадок заподіяння шкоди боржнику чи кредиторам діяльність арбітражного керуючого підлягає обов'язковому страхуванню.

Судова колегія зазначає, що втрата фізичної особи статусу арбітражного керуючого не позбавляє можливість нести нею відповідальність за неправомірні дії, вчинені під час виконання обов'язків арбітражного керуючого (керуючого санацією) у справі про банкрутство.

З огляду на те, що скарги на дії арбітражного керуючого розглядаються судом виключно в межах справи про банкрутство, які у відповідності до ст. 12 ГПК України підвідомчі господарським судам України, судова колегія дійшла висновку про неможливість позбавлення фізичної особи права на судовий захист законного інтересу, пов'язаного з визнанням неправомірності її дій як керуючого санацією, яка звернулась з апеляційної скаргою в порядку ефективного способу захисту з метою відновлення порушених прав як людини і громадянина.

При цьому, судова колегія зазначає, що наслідком неможливості реалізації відповідного права в інший визначений Законом спосіб, має місце позбавлення можливості особи у зв'язку з набранням судового рішення законної сили в подальшому захищати свої права, пов'язані з встановленими ним фактами.

Таким чином, господарський суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для припинення провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_15. на ухвалу суду від 21.06.2016р., якою розглянуто скаргу на його дії, як керуючого санацією ВАТ "ІТРЗ", та вирішено питання щодо встановлення факту неправомірності його дій, у зв'язку з чим дійшов висновку про розгляд її по суті заявлених вимог.

Пунктом 11 Розділу X "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою господарського суду Харківської області від 21.10.2009р. за заявою ТОВ "Торговий "ІТРЗ" в порядку ст.ст. 7, 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" порушено провадження у справі про визнання банкрутом ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (том 1, а.с.1-2).

Отже, в ході процедури санації до боржника повинні застосовуватися положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" в редакції до внесення змін згідно Закону України від 22.12.2011р. №4212-VІ, який набрав чинності з 19.01.2013 року (далі - Закон про банкрутство).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.06.2012р. у справі №Б-39/02-09 про банкрутство ВАТ "ІТРЗ" керуючим санацією призначено ОСОБА_15.

Предметом судового розгляду в межах розгляду скарги на дії арбітражного керуючого ОСОБА_15., зокрема, визначено визнання дій арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м. та загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою, протиправними.

Розглянувши вказані вимоги ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Саутенко С.О., судова колегія зазначає, що дії, які мають протиправний (неправомірний) характер, вважаються такі, що суперечать нормам права, вчиняються всупереч ним, є свавіллям суб'єкта; являє собою порушення заборон, невиконання обов'язків, що закріплені відповідною нормою права.

Таким чином, предметом доказування в межах вказаної скарги є визначення відповідності зазначених вище дій керуючого санацією арбітражного керуючого ОСОБА_15. в межах процедури санації ВАТ "ІТРЗ" вимогам чинного законодавства.

Як встановлено судовою колегією апеляційної інстанції, відповідно до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 22.01.2009р. № 12-436 (т.1, а.с. 19) Ізюмський державний тепловозоремонтний завод було перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Ізюмський тепловозоремонтний завод" наказом Міністерства транспорту України від 28.04.2001р. № 274 шляхом корпоратизації. Управління 100% акцій ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" здійснювало Міністерство транспорту та зв'язку України.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.12.2008р. № 1517-р "Про затвердження переліків господарських товариств і холдингових компаній, державні пакети акцій (частки) яких підлягають продажу, державних підприємств, холдингових компаній і відкритих акціонерних товариств, що підлягають підготовці по продажу в 2009 році" ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" включено до переліку господарських товариств і холдингових компаній, державні пакети акцій (частки) яких підлягають продажу в 2009 році.

Відповідно до листа Фонду державного майна України від 12.08.2013р. № 10-17-10183 рішення про приватизацію ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" не приймалось та план розміщення акцій товариства не затверджувався. ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" обліковувався в Реєстрі корпоративних прав держави за Міністерством інфраструктури України, державна частка якого становила 100% (т.44, а.с. 119, 138).

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.07.2013р. №550-р "Про передачу Харківській облдержадмінітсарції повноважень з управління корпоративними правами держави щодо ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" було погоджено пропозицію Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про передачу Харківській облдержадміністрації повноважень з управління корпоративними правами держави щодо ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" та зобов'язано Харківську облдержадміністрацію вжити заходів до недопущення відчуження цілісного майнового комплексу ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.11.2010р. № Б-39/02-09 про банкрутство ВАТ "ІТРЗ" введено процедуру санації.

Згідно зі статтею 1 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013р. санація - система заходів, що здійснюються під час провадження у справі про банкрутство з метою запобігання визнання боржника банкрутом та його ліквідації, спрямована на оздоровлення фінансово-господарського становища боржника, а також задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів шляхом кредитування, реструктуризації підприємства, боргів і капіталу та (або) зміну організаційно-правової та виробничої структури боржника; керуючий санацією - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення санації боржника.

Положеннями частин 1, 3, 6 статті 17 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, передбачено, що господарський суд за клопотанням комітету кредиторів у строк, що не перевищує строку дії процедури розпорядження майном, установленого відповідно до цього Закону, має право винести ухвалу про проведення санації боржника та призначення керуючого санацією. Санація вводиться на строк не більше дванадцяти місяців. За клопотанням комітету кредиторів чи керуючого санацією або інвесторів цей строк може бути продовжено ще до шести місяців або скорочено. Одночасно з винесенням ухвали про санацію господарський суд своєю ухвалою призначає керуючого санацією, який, зокрема, зобов'язаний розробити та подати для схвалення зборами кредиторів план санації боржника.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону про банкрутство ухвала про проведення санації та призначення керуючого санацією набирає чинності з дня її ухвалення.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону про банкрутство з дня винесення ухвали про санацію: керівник боржника відсторонюється від посади у порядку, визначеному законодавством про працю, управління боржником переходить до керуючого санацією, крім випадку, передбаченого статтею 53 цього Закону; припиняються повноваження органів управління боржника - юридичної особи, повноваження органів управління передаються керуючому санацією.

Органи управління боржника протягом трьох днів з дня прийняття рішення про санацію та призначення керуючого санацією зобов'язані забезпечити передачу керуючому санацією бухгалтерської та іншої документації боржника, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Закону про банкрутство керуючий санацією має право розпоряджатися майном боржника з урахуванням обмежень, передбачених цим Законом.

Власник майна боржника (орган управління майном боржника) не може обмежувати повноваження керуючого санацією щодо розпорядження майном боржника (ч. 9 ст. 17 Закону про банкрутство).

Отже, керуючий санацією - є особою, яка не тільки має право, але і зобов'язана виконувати усі функції органів управління товариства.

Відповідно до ст. 2 Житлового кодексу Української РСР завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до п. 1, 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4.02.1988р. N 37, положення визначає порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).

Судова колегія зазначає, що приміщення, яке належить до Житлового фонду повинно бути визнано службовим у встановленому порядку.

Так, відповідно до ст. 121 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4.02.1988р. N 37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Слід звернути увагу на те, що відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 р. N 2 жилі приміщення вважають службовими з моменту винесення рішення виконавчим органом районної, міської, районної у місті ради про включення їх до числа службових, а не з дня прийняття будь-якого акта (клопотання, наказу, розпорядження) підприємством, установою або організацією.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 79 Господарського кодексу України господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. У випадках, передбачених цим Кодексом, господарське товариство може діяти у складі одного учасника.

Засновниками і учасниками товариства можуть бути суб'єкти господарювання, інші учасники господарських відносин, зазначені у статті 2 цього Кодексу (органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією), а також громадяни, які не є суб'єктами господарювання. Обмеження щодо заснування та участі в господарських товариствах суб'єктів господарювання або інших осіб встановлюються цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Відкрите акціонерне товариство "Ізюмський тепловозоремонтний завод" засноване відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 28.04.2001р. № 274 шляхом перетворення державного підприємства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" у відкрите акціонерне товариство в порядку, передбаченому Указом Президента України від 15.06.1993р. № 210 "Про корпоратизацію підприємств" (зі змінами та доповненнями).

Відкрите акціонерне товариство "Ізюмський тепловозоремонтний завод" є правонаступником державного підприємства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" () (п. 1.2 Статуту). Товариство є господарським товариством і має організаційну форму відкритого акціонерного товариства (п.4.1 Статуту).

Засновником та єдиним акціонером Товариства до прийняття рішення про його корпоратизацію є держава в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, що є правонаступником Міністерства транспорту України відповідно до Указу Президента України "Про утворення Міністерства транспорту та зв'язку України" від 16.07.2004р. № 811/2004 (п. 5.1 Статуту).

Згідно з п. 5.2 Статуту акціонер має право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному Статутом, а також передавати свої права на участь в управління справами товариства повністю або частково в установленому законодавством порядку.

Пунктом 9.1 Статуту визначено органи управління товариством, якими є: вищий орган товариства, наглядова (спостережна) рада, правління, ревізійна комісія. Посадовими особами органів управління товариства є: голова та члени наглядової (спостережної) ради, голова та члени правління, а також голова ревізійної комісії.

У відповідності до п. 9.2.2 Статуту до виключної компетенції вищого органу товариства належить вирішення питань, зазначених в п.п. 18 п. 9.2.2, а саме: прийняття рішення щодо оренди та розпорядженням майном товариства за виключенням готової продукції та складських запасів відповідно до Порядку розгляду та надання висновків щодо умов договорів оренди майна підприємств, затверджених Міністерством транспорту та зв'язку України.

Судова колегія зазначає, що в даному випадку арбітражний керуючий ОСОБА_15., як керуючий санацією на час виникнення спірних правовідносин, не тільки мав право, але і був зобов'язаний виконувати усі функції органів управління товариства, у зв'язку з чим повноваження керівника товариства та наглядової ради, до складу якого обрано органи держави, з дня винесення відповідної ухвали суду були передані керуючому санацією.

Разом з тим, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, відповідно до покладених на нього завдань здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств та господарських організацій, корпоративні права щодо яких належать державі, що перебувають у його управлінні, у тому числі веде їх реєстри.

Згідно з п. 34-1 ст. 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств та господарських організацій з корпоративними правами держави, що перебувають у їх управлінні

Так, відповідно до п. 18, 19 Закону про банкрутство мирові угоди, плани санації та переліки ліквідаційних мас та зміни і доповнення до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу погоджуються з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, Фондом державного майна України (стосовно господарської організації, яка перебуває у процесі приватизації).

Відчуження майна державних підприємств та господарських товариств з корпоративними правами держави понад 25 відсотків їх статутного капіталу в процедурі банкрутства здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації.

При цьому, у відповідності до положеннями ст. 17 Закону про банкрутство, якою визначено права та обов'язки керуючого санацією, не містять заборони для керуючого санацією за відсутності затвердженого судом плану санацією здійснювати управлінські функції керівника підприємства.

Відповідно до п. 4.5 Статуту товариство є власником: майна, переданого йому засновником у власність; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів, іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 набута ВАТ "ІТРЗ" на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2004р., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкту № 55277108 від 16.03.2016р. (а. 20,21, матеріалів оскарження ухвали).

Вказаною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що квартира АДРЕСА_6, відноситься до житлового фонду.

Згідно з ч.5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Частиною 1 ст. 8 Житлового кодексу України визначено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до п. 9 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані державно. Повноважень щодо обліку нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей щодо переведення спірної квартири до нежитлового фонду в установленому Законом порядку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Судова колегія зазначає, що правомочність власника щодо розпорядження майном включає в себе право визначати юридичну долю майна (продавати, дарувати, заповідати тощо). Наслідком таких дій може бути припинення права власності на майно (продаж, дарування, знищення, споживання речі), але вони можуть і не пов'язуватися з припиненням права власності (передання речі у тимчасове користування або на зберігання іншій особі тощо).

Дії з боку арбітражного керуючого ОСОБА_15. щодо звернення до виконавчого комітет Ізюмської міської ради з вимогою про визнання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 службовою, являють собою реалізацію правомочності щодо розпорядження юридичною долею вказаного майна банкрута, яке віднесено до житлового фонду, за наслідком якого відповідне майно не було відчужено третій особі.

Так, після прийняття виконавчим комітетом Ізюмської міської ради рішення №07/12 про визнання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 службовою, власник зазначеного житлового приміщення не змінився.

Таким чином, посилання в оскаржуваній ухвалу суду на порушення керуючим санацією положень частини 5 ст. 75 Господарського кодексу України, якою встановлено, що відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом, є безпідставним.

При цьому, односторонні дії керуючого санації не є угодою в розумінні ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України, відповідно до якої дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін, у зв'язку з чим до спірних правовідносин не застосовуються положення ч. 9 ст. 17 Закону про банкрутство, відповідно до яких значні угоди та угоди, щодо яких є заінтересованість, укладаються керуючим санацією тільки за згодою комітету кредиторів, якщо інше не передбачено цим Законом.

Крім того, скаржник посилається на положення ст. 5-1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", визначаючи, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, відповідно до покладених на нього завдань здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств та господарських організацій, корпоративні права щодо яких належать державі, що перебувають у його управлінні, у тому числі веде їх реєстри; погоджує відчуження, передачу в оренду (користування), заставу (іпотеку), списання майна державних підприємств, що належать до сфери його управління, передачу в оренду, заставу цілісних майнових комплексів державних підприємств, що належать до сфери його управління.

Разом з тим, дії керуючого санації арбітражного керуючого ОСОБА_15. не відносить до того переліку правочинів, для вчинення яких у відповідності до положень ст. 5-1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" необхідне попереднє погодження з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, та відповідно до покладених на нього завдань здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство господарських організацій, корпоративні права щодо яких належать державі.

Судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять самого клопотання керуючого санацією арбітражного керуючого ОСОБА_15. до виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визнання квартири АДРЕСА_4, службовою.

На вимогу ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 04.08.2016р. у справі № Б-39/02-09 сторонами у справі відповідні документи також надані не були. Відповідно до пояснень ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Саутенко С.О. документи, на підставі якого керуючий санацією арбітражний керуючий ОСОБА_15. звернувся до Ізюмської міської ради Харківської області, не було передано після припинення його повноважень на підставі ухвали господарського суду Харківської області від 25.11.2015р. у справі № Б-39/02-09.

Разом з тим, відповідно до 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових, а в будинках колгоспів - з часу затвердження виконавчим комітетом відповідної Ради рішення загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Частиною 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Як вбачається з матеріалів справи, та не спростовується учасниками судового процесу, рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 25.09.2013р. № 0712 не оскаржено, що дає підстави для висновку його законності та дотримання заявником порядку подання клопотання щодо визнання 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_4, яка належить ВАТ "ІТРЗ", службовою, а також відповідності дій органу місцевого самоврядування визначеній законом компетенції.

При цьому, вказані обставини не свідчать про відсутність у керуючого санацією арбітражного керуючого ОСОБА_15., як керівника товариства, права на відповідне звернення до органу місцевого самоврядування.

Матеріалами справи підтверджується, що в подальшому за клопотанням керуючого санацією ВАТ "ІТРЗ" арбітражного керуючого ОСОБА_15. рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 01.07.2014р. за №0353 скасовано рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25.09.2013р. № 0712 "Про визнання квартири АДРЕСА_7, службовою".

Судова колегія також зазначає, що скарга арбітражного керуючого Саутенка С.О. подана з вимогами щодо визнання дій арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, м. Ізюм, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою, протиправними.

При цьому, скаржник в обґрунтування заявлених вимог посилається на супутні обставини, які стосуються спірних правовідносин, які виникли в подальшому та, на його думку, підтверджують заявлені вимоги.

Так, арбітражний керуючий Саутенко С.О. зазначає, що ОСОБА_15 було порушено вимоги Житлового кодексу РСР та вимоги Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР від 04.02.1988р. № 37, які полягали в наданні службового приміщення - квартири АДРЕСА_8, для проживання гр. ОСОБА_11 та членів його сім'ї та самовільне надання ордеру на зазначену квартиру (а. 76,77 матеріалів оскарження ухвали); ч. 1 ст. 18 Закону про банкрутство, оскільки план санації ВАТ "ІТРЗ" господарським судом Харківської області схвалено не було; порушення ч. 1 ст. 42 Закону про банкрутство, яку було здійснено шляхом не включення квартири АДРЕСА_1 до ліквідаційної маси банкрута та спроби неправомірної передачі квартири до комунальної власності; ст. 41 Конституції України шляхом примусового відчуження об'єкта приватної власності боржника ВАТ "ІТРЗ".

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. N 6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32-34, 43, 82, 84 ГПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин в межах заявлених вимог, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Відповідно до ч. 6, 11 ст. 3-1 Закону про банкрутство при реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів. Невиконання або неналежне виконання обов'язків, покладених на арбітражного керуючого згідно з цим Законом, за відсутності наслідків, передбачених цією статтею, може бути підставою для усунення арбітражного керуючого від виконання ним своїх обов'язків, про що господарський суд виносить ухвалу.

Обставини відповідності дій арбітражного керуючого ОСОБА_15. нормами чинного законодавства, на які посилається господарський суд першої інстанції, не відноситься до предмету доказування та стосуються питань сумлінного виконання обов'язків керуючого санацією щодо надання спірній квартирі статусу службовою, визначених ст. 17 Закону про банкрутство, які спрямовані на досягнення тих цілей, які є метою введення у справі процедури санації боржника.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що твердження місцевого господарського суду в оскаржуваному судовому рішенні, що керуючий санацією ОСОБА_15 приймаючи рішення про звернення до виконавчого комітету Ізюмської міської ради з клопотанням щодо визнання трикімнатної квартири АДРЕСА_1, службовою, не виносив дане рішення на розгляд комітету кредиторів ВАТ "ІТРЗ" та не звертався до органу управління - Харківської обласної державної адміністрації, з метою отримання згоди на вчинення дій з приводу розпорядження державним майном - квартирою, яка віднесена до основних фондів ВАТ "ІТРЗ", чим порушив вимоги чинного законодавства, є безпідставними та таким, що не підтверджується нормами чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, на які посилається суд.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що решта заявлених вимог за скаргою на дії керуючого санацією ОСОБА_15., а саме: вимога про визнання ордеру недійсним та вимога про визнання майна - квартири АДРЕСА_9, житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, такою, що підлягає включенню до ліквідаційної маси ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", не може бути предметом розгляду за скаргою на дії арбітражного керуючого в розумінні норм Закону про банкрутство, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала господарського суду першої інстанції в цій частині є законною.

При цьому, правова оцінка питанням щодо дій керуючого санацією арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу надання службової трикімнатної квартири АДРЕСА_7 житловою площею 36,1 кв.м та загальною площею 60,9 кв.м, ОСОБА_11, у складі сім'ї з 3-х осіб, та видання службового ордеру на дане житло на ім'я ОСОБА_11, у складі сім'ї з 3-х осіб, за наслідками яких виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області було прийнято рішення від 25.12.2013р. № 0921. "Про розподіл службового приміщення", а також не включення квартири АДРЕСА_1 до складу ліквідаційної маси ВАТ "ІТРЗ" з метою задоволення вимог кредиторів банкрута, була предметом судового розгляду місцевого господарського суду за заявою ліквідатора банкрута (вх.№16664 від 20.05.2016р.).

За наведених вище підстав, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_15 підлягає частковому задоволенню, а ухвала господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № Б-39/02-09 - частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_15 задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №Б-39/02-09 скасувати частково, а саме в частині визнання протиправними дій арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м, загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні скарги про визнання протиправними дій арбітражного керуючого ОСОБА_15. з приводу розпорядження державним майном - квартирою АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв.м, загальною площею 60,9 кв.м, шляхом визнання останньої службовою, відмовити.

В решті ухвалу господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №Б-39/02-09 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 15.08.2016р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель