ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2016 р. Справа № 909/190/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Желік М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь"

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 04.05.2016 року, суддя Цюх Г. З.

у справі № 909/190/16

за позовом: Приватного підприємства "Терра-Пак",

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь",

про стягнення заборгованості в сумі 26900,64 грн.

за участю представників:

від позивача не зявився

від відповідача (скаржника) не зявився

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 04.05.2016 року в справі №909/190/16 позов Приватного підприємства "Терра-Пак" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" про стягнення заборгованості в сумі 26900,64 грн. - задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" на користь Приватного підприємства "Терра-Пак" - 22747 (двадцять дві тисячі сімсот сорок сім) грн. 62 коп. основного боргу, 3400 грн. 00 коп. пені, 521 грн. 18 коп. інфляційних, 231 грн. 84 коп. - 3% річних та 1378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, оскільки дійшов висновку про наявність заборгованості у відповідача перед позивачем. А також на підставі ст 625 ЦК України і пункту 5.2 договору з відповідача було стягнуто пеня, інфляційні та 3% річних.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення господарського суду Івано-Франківської області від 04.05.2016 року в справі №909/190/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. При цьому відповідач вказує, що сума заборгованості, на його думку, не доведена належними доказами, не проведено взаємозвірку з бухгалтерськими даними ТОВ «Мізунь». Окрім того, представник відповідача вказує на те, що розгляд справи відбувся однобічно, без представника відповідача.

У відзиві на дану апеляційну скаргу позивач вказав, що представник відповідача не зявився на жодне з трьох судових засідань в суді першої інстанції та має на меті максимально затягнути розгляд справи. Відтак просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача та позивача в судове засідання не зявились, причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому їх неявку, суд, розцінює як без поважних причин і вважає за можливе розглянути спір за наявних в справі доказів про права і обовязки сторін.

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Івано-Франківської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи, 10.09.2015 року між сторонами укладено договір поставки № ТП-091215.

На виконання умов договору поставки №ТП-091215 від 10.09.15 позивачем поставлено відповідачеві товар на загальну суму 22747,62 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковою накладною №3473 від 15.09.15, товаро-транспортною накладною №ТП-00003473 від 15.09.15 (а.с.17-18).

Відповідно до ст.15-16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1. договору сторони передбачили, що оплата за товар здійснюється протягом 15 календарних днів з моменту передачі товару..

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно пункту 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога щодо стягнення 22747,62 грн. заборгованості за поставлений товар підлягає до задоволення.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Приписами ст.546, ст.549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України визначено, що одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка у формі пені, штрафу, яка сплачується боржником у разі порушення зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 551 ЦК України, п.4 ст.231 ГК України, якщо предметом неустойки є грошова сума і її розмір законом не визначений, розмір неустойки встановлюється договором.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати товару відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Колегіє суддів перевірено правильність нарахування пені, інфляційних та 3% річних.

Таким чином судом першої інстанції було правомірно стягнуто з відповідача 3400 грн. пені, 521,18 грн. інфляційних та 231,84 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 04.05.2016 року в справі №909/190/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 11.08.2016 р.

Головуючий -суддя Малех І. Б.

Суддя Желік М. Б.

Суддя Марко Р. І.