КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2016 р. справа№ 910/30553/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Пономаренко В.І. Рудюк С.А.

відповідача - Телюк С.О.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

на рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2016 р.

у справі № 910/30553/15 (суддя - Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний світ будівництва»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 797 698,80 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний світ будівництва» (далі - позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 792 924,40 грн за договорами № 136/23-15 та № 137/23-15 на закупівлю послуг від 23.04.2015 р. та 4 774,40 грн 3% річних.

У лютому 2016 року позивач заернувся до місцевого суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача 2 787 296,80 грн основного боргу, 26 406,05 грн 3% річних, 75 201,55 грн інфляційних втрат, 81 444,24 грн збитків та 166 566,98 судових витрат.

У березні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 169 597,60 грн основного боргу, 26 406,05 грн 3% річних, 75 201,55 грн інфляційних втрат, 81 444,24 грн збитків та 120 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.03.2016 р. у справі № 910/30553/15 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 169 597,60 грн основного боргу, 26 406,05 3% річних, 75 201,55 грн інфляційних втрат, 2 712,05 грн витрат на послуги адвоката; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 24.03.2016 р., Публічне акціонерне товариство «Київенерго» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що акт виконаних робіт на суму 169 597,60 грн не був підписаний замовником, тому відсутні правові підстави для його оплати. Крім того, послуги, які вказані в акті позивача, виконувались іншою організацією, а саме Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 р. було прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до провадження та призначено до розгляду на 30.06.2016 р.

У судовому засіданні 30.06.2016 р. було оголошено перерву до 09.08.2016 р.

У судовому засіданні 09.08.2016 р. було оголошено перерву до 11.08.2016 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

23.04.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасний світ будівництва» (далі - виконавцем) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - замовником) було укладено договір № 136/23-15 на закупівлю послуг та договір № 137/23-15 на закупівлю послуг.

Вищевказані договори є аналогічними за своїм змістом.

Відповідно до п. 1.1 вказаних договорів виконавець зобов'язується з власних матеріалів надати послуги замовникові, зазначені в п. 1.2, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги на умовах договору.

Згідно з п. 1.2 договорів виконавець зобов'язався надати відповідачу послуги по відновленню асфальтобетонних, ФЕМових покриттів та покривного шару зеленої зони місць розриттів після усунення пошкоджень на теплових мережах СВП «Київські теплові мережі «ПАТ «Київенерго».

Розрахунки за надані послуги здійснюються шляхом безготівкового перерахування замовником коштів на поточний рахунок виконавця протягом 60 календарних днів з моменту підписання сторонами актів КБ-2 та довідки КБ-3 (п. 4.1 договорів).

Як передбачено п. 5.4.5 договорів, надання послуг підтверджується підписаними сторонами актами КБ-2в та довідками КБ-3 відповідно до дефектних актів, актів приймання-передачі місця розриття.

У відповідності до п. 5.4.6 укладених договорів датою виконання зобов'язань виконавцем за договором є дата підписання замовником акта КБ-2 в та довідки КБ-3.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов укладених договорів розрахувався за виконані роботи лише частково, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість в розмірі 169 597,60 грн. В той час як позивачем були надані послуги відповідачу з відновлення асфальтобетонних, ФЕМових покриттів та покривного шару зеленої зони місць розриттів після усунення пошкоджень на теплових мережах СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» на загальну суму 2 937 296,80 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На виконання умов укладених договорів позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 2 937 296,80 грн, що підтверджуються актами приймання виконаних будівельних робіт.

Станом на 01.03.2016 р. відповідачем було сплачено 2 767 699,20 грн на користь позивача за надані останнім послуги, що не заперечується обома сторонами.

Таким чином заборгованість за виконані роботи у відповідача перед позивачем складає 169 597,60 грн (2 937 296,80 грн - 2 767 699,20 грн = 169 597,60 грн).

Враховуючи те, що доказів про проведення повного розрахунку за послуги станом на час розгляду справи місцевим судом відповідач не надав, строк виконання зобов'язання по оплаті товару є таким, що настав за всіма актами виконаних робіт, а тому судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми заборгованості підлягає задоволенню у сумі 169 597,60 грн.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 26 406,05 грн 3% річних та 75 201,55 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10.06.2003 р. у справі № 3/350.

Як передбачено п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 26 406,05 грн 3% річних та 75 201,55 грн інфляційних втрат є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 81 444,24 грн збитків на підставі п. 7.5 укладених договорів, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення збитків позивач посилається на п. 7.5 договорів, відповідно до якого потерпіла сторона, крім пред'явлення санкцій, має право на відшкодування фактичних збитків, завданих порушенням договірних зобов'язань.

Приписами ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкта права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, якби управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Таким чином, в силу вимог цивільного законодавства для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення, а саме: протиправна поведінка особи; шкідливий результат такої поведінки (збитків); причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; вина особи, яка заподіяла збитки. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Зі змістом ст. 623 ЦК України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України у справі № 42/266-6/492 від 30.05.2006 р.).

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі укладених між ними договорів і дії сторін щодо невиконання певних обов'язків не є прямими збитками, а можуть завдавати шкоди, або призводити до неотримання доходів лише в причинно-наслідковому зв'язку з іншими обставинами, як то неотримання позивачем доходу внаслідок таких дій за іншими договорами, укладеними з іншими суб'єктами господарювання.

Таким чином, оскільки позивачем не було доведено, що 81 444,24 грн є завданими прямими збитками внаслідок протиправної поведінки відповідача, а також не доведено причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо витрат позивача на послуги адвоката судова колегія погоджується з висновком місцевого судо про задоволення позовних вимог частково в розмірі 2 712,05 грн, тобто 1 % від задоволеної суми позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються, зокрема, з оплати послуг адвоката.

Як передбачено п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Доводи скаржника про те, що оскільки акт виконаних робіт на суму 169 597,60 грн не був підписаний замовником, тому відсутні правові підстави для його оплати, судова колегія вважає необгрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 5.4.2 договорів замовник протягом 6 робочих днів з моменту одержання акта КБ-2в та довідки КБ-3 підписує і направляє виконавцю зазначені документи або мотивовану відмову в прийманні наданих послуг з переліком необхідних дороблень.

Встановлено, що позивач належним чином виконав прийняті на себе зобов'язання та передав відповідачу акт виконаних робіт КБ-2в № 06/5, який був отриманий відповідачем 02.06.2016 р. разом із супровідним листом та реєстром актів виконаних робіт від 29.05.2015 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Таким чином, оскільки жодних зауважень від замовника щодо робіт та переліку необхідних дороблень не надходило, тому відповідач не звільняється від обов'язку оплатити надані послуги.

Стосовно доводів скаржника про те, що акти виконаних робіт ним не були підписані, оскільки послуги, які вказані в акті позивача, виконувались іншою організацією, а саме Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва, колегія зазначає наступне.

Так, на підтвердження своїх доводів скаржник надав довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за червень 2015 року, акт приймання виконаних будівельних робіт за червень 2015 року, довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за листопад 2015 року, акт приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2015 року.

Також скаржник посилається на те, що вказані послуги були прийняті та оплачені ПАТ «Київенерго», що підтверджується платіжним дорученнями № від 26.08.2015 р. та № від 30.11.2015 р.

Проте додані відповідачем докази свідчать лише про існування господарських взаємовідносин відповідача з Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва.

Крім того, у наданій відповідачем довідці про вартість виконаних будівельних робіт відрізняються об'єкти будівництва та площа виконаних робіт, а тому така довідка не може підтвердити виконання Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва саме спірний обсяг робіт за договорами № 136/23-15 та № 137/23-15 від 23.04.2015 р.

Разом з тим, додаткові докази були подані відповідачем з порушенням ч. 1 ст. 101 ГПК України, відповідно до якої додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2016 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2016 р. у справі № 910/30553/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/30553/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран