ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2016 року Справа № 923/648/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., при секретарі Кулик В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1, м.Херсон

до відповідача: Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Херсонський державний університет, м.Херсон

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Кабінет Міністрів України

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство освіти і науки України

за участю прокуратури Херсонської області, яка вступила у справу в інтересах держави в особі Херсонського державного університету

про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування

за участю прокурора прокуратури Херсонської області Пуляєва І.В. (посвідчення №006314 від 26.09.2012р.),

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, особисто, (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Комсомольським ВМ УМВС України в Херсонській області 18.02.2003р.);

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи на стороні відповідача Херсонського державного університету: Парасочкіна К.В. (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Комсомольським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області 26.07.1996р.), представник за довіреністю №01-28/1871 від 14.09.2015р.

від третьої особи на стороні відповідача Кабінету Міністрів України: Осадчук Н.В. (посвідчення НОМЕР_3 видане 29.07.2015р.)представник за довіреністю №1953 від 01.07.2016р.;

від третьої особи на стороні відповідача Міністерства освіти і науки України: не з'явився.

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Херсон звернувся до суду з позовом до відповідача Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Херсонського державного університету, в якому просить суд визнати недійсним п.3 рішення Лазурненської селищної ради від 18.12.2003р. №237 "Про припинення права постійного користування земельної ділянки СОТ "ІНФОРМАЦІЯ_1" та надання дозволу на виготовлення технічної документації по складанню Державного акту постійного користування земельної ділянки Херсонському державному університету".

Ухвалою господарського суду від 21.06.2016р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 05.07.2016р., зобов'язано сторони надати додаткові докази, явка представників сторін в судове засідання визнана обов'язковою.

Ухвалою від 05.07.2016р., у зв'язку із неявкою позивача та відповідача, неподанням сторонами витребуваних доказів, розгляд справи відкладено на 19.07.2016р. та повторно зобов'язано сторони надати додаткові докази.

18.07.2016р. листом №05-3816-13 заступник прокурора Херсонської області повідомив про вступ у справу з метою захисту інтересів держави в особі Херсонського державного університету.

Ухвалою від 19.07.2016р. у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання позивача та відповідача, розгляд справи відкладено на 02.08.2016р., зобов'язано сторони надати додаткові докази. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України та Міністерство освіти і науки України.

29.07.2016р. через канцелярію господарського суду прокурором подано клопотання про припинення провадження у справі.

01.08.2016р. позивач на виконання вимог ухвали суду від 19.07.2016р. направив витребувані судом докази для залучення до матеріалів справи.

Позивач, прокурор та представники третіх осіб на стороні відповідача Херсонського державного університету та Кабінету Міністрів України в судове засідання з'явилися.

Інші учасники провадження, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, явку уповноважених представників не забезпечили, про поважність причин неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні розглянуто клопотання прокурора про припинення провадження у справі.

Підтримуючи клопотання прокурор, зокрема, зазначив наступне.

Так позивачем у даній справі є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 Разом з тим, рішенням селищної ради від 23.09.2015р. №879 "Про продовження договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності" поновлено (продовжено) договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності громадянину ОСОБА_1 на дві земельні ділянки.

На підставі зазначеного рішення між Лазурненською селищною радою та громадянином ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки від 20.12.2015р. для здійснення підприємницької діяльності.

Отже рішення Лазурненської селищної ради стосується саме громадянина, а не фізичної особи-підприємця, а договір оренди укладено з громадянином, а не з фізичною особою-підприємцем.

За наведених обставин прокурор, з посиланням на приписи статей 1, 21 Господарського процесуального кодексу України, та з огляду на те, що в теперішній час позивач є землекористувачем саме як фізична особа, зазначає, що даний спір підвідомчий не господарським судам, а судам загальної юрисдикції, а тому просить припинити провадження у справі на підставі п.1 ст.80 ГПК України.

Позивач проти клопотання прокурора заперечив, вважає його необґрунтованим та наполягає на розгляді справи саме в господарському суді.

Представники третіх осіб підтримали клопотання прокурора та просять суд його задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, суд ухвалив про відмову у задоволенні клопотання прокурора у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки позивачем у даному випадку є фізична особа-підприємець, а не громадянин, а тому даний спір, відповідно до приписів ст.ст. 1, 21 ГПК України, підлягає розгляду в господарському суді.

Позивач підтримав вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задовольнити.

Прокурор та представники третіх осіб проти позову заперечили, просять відмовити в його задоволенні.

Представник Херсонського державного університету заявила про застосування строку позовної давності до вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Відповідач свою позицію відносно заявленого позову не висловив, відзив та витребувані судом документи не надав.

У зв'язку із неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву справу, з урахуванням приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України, розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

З матеріалів справи слідує, що 04.07.2001р. між Лазурненською селищною радою (Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого Лазурненська селищна рада на підставі рішення від 27.02.2001р. №206 передає, а приватний підприємець ОСОБА_1 приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0317 га під розміщення кафе з літнім майданчиком, яка розташована в смт.Лазурне Скадовського району на землях запасу в зоні відпочинку.

Відповідно до п.2.1 договір укладено терміном на п'ять років з моменту прийняття рішення Лазурненською селищною радою по 27.02.2006р. По закінченню строку оренди земельної ділянки орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк згідно з законодавством. У цьому випадку зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання пролонгації договору на новий строк не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку договору оренди. Договір втрачає чинність з моменту його припинення або розірвання.

Договір зареєстровано у Скадовському райвідділі земельних ресурсів за №19 від 13.07.2001р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначив, що, фактично, у 2001 році на підставі вищенаведеного договору оренди він отримав в оренду частину земельної ділянки, яка знаходилась в постійному користуванні Херсонського державного педагогічного університету.

18.12.2003р. Лазурненською селищною радою було прийнято рішення №237 "Про припинення права постійного користування земельної ділянки СОТ "ІНФОРМАЦІЯ_1" та надання дозволу на виготовлення технічної документації по складанню Державного акту постійного користування земельної ділянки Херсонському державному університету", пунктом 1 якого припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 5,25 га Херсонському педагогічному інституту ім.Н.К.Крупської під розміщення спортивно-оздоровчого табору "ІНФОРМАЦІЯ_1" у зв'язку зі зміною статусу учбового закладу, а пунктом 3 цього рішення надано Херсонському державному університету дозвіл на виготовлення технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування цією земельною ділянкою. В подальшому рішенням Лазурненської селищної ради №106 від 24.10.2006р. затверджено технічну документацію та надано Херсонському державному університету у постійне користування земельну ділянку площею 5,1188 га по АДРЕСА_1 під розміщення спортивно-оздоровчого табору "ІНФОРМАЦІЯ_1".

У зв'язку з чим позивач зазначає, що Лазурненська селищна рада при наявності договору оренди з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 прийняла рішення, яким надала Херсонському державному університету дозвіл на виготовлення технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, яка знаходиться в оренді, чим порушила права фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як землекористувача.

Як стверджує позивач, п.3 оспорюваного рішення селищної ради не відповідає вимогам законодавства, що діяло на момент його прийняття, виходячи з наступного.

Так частиною 5 ст.116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після її вилучення (викупу) в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1 ст.123 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Отже Лазурненська селищна рада після припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 5,25 га повинна була у відповідності до наведених норм надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, а не виготовлення технічної документації, і то лише після вилучення даної земельної ділянки з користування ФОП ОСОБА_1

Крім того, відповідно до ст.56 Закону України "Про землеустрій", технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку обов'язково включає рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди.

На момент прийняття Лазурненською селищною радою рішення №237 від 18.12.2003р. рішення органу місцевого самоврядування про надання Херсонському державному університету у користування земельної ділянки не приймалось.

Також, позивач звертає увагу на те, що спірне рішення прийнято Лазурненською селищною радою з перевищенням повноважень, оскільки остання не мала права розпоряджатись земельною ділянкою площею 5,25 га по АДРЕСА_1, так як Херсонський педагогічний інститут ім.Н.К.Крупської був державною установою, то і земельна ділянка, що знаходилась в його користуванні, є власністю держави. Таким чином рішення щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою повинно прийматись власником земельної ділянки, тобто державним органом виконавчої влади.

За наведених обставин позивач зазначає, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1, який був орендарем спірної земельної ділянки на момент прийняття Лазерненською селищною радою оскаржуваного рішення, та орендує ту ж саму земельну ділянку на момент подачі позову, вважає незаконним п.3 рішення Лазурненської селищної ради від 18.12.2003р. №237 та таким, що порушує його законні права як землекористувача спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим просить визнати недійсним п.3 рішення, яким Херсонському державному університету надано дозвіл на виготовлення технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування земельною ділянкою площею 5,25 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Херсонський державний університет проти позову заперечила, свою правову позицію виклала у відзиві на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначила наступне.

Так на земельній ділянці, наданій Херсонському державному університету у постійне користування під розміщення існуючого спортивно-оздоровчого табору "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою АДРЕСА_1, приватним підприємцем ОСОБА_1 без погодження з університетом було самовільно зведено капітальні будівлі кафе "ІНФОРМАЦІЯ_2" та "ІНФОРМАЦІЯ_3". У вересні 2009р. на підставі рішення Скадовського районного суду Херсонської області ним було оформлено право власності на вищезазначені кафе.

Рішеннями Апеляційного суду Херсонської області від 10.07.2012р. у справах №22ц-2190/1937/2012 та №22ц/2190/1939/2012р. (а.с.29-32) скасовано рішення Скадовського районного суду щодо надання ОСОБА_1 права власності на капітальні будівлі кафе "ІНФОРМАЦІЯ_2" та "ІНФОРМАЦІЯ_3", у зв'язку з чим Херсонським державним бюро технічної інвентаризації відмовлено в реєстрації права власності на кафе.

Враховуючи той факт, що земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні Херсонського державного університету, останній зазначає, що будівлі кафе "ІНФОРМАЦІЯ_2" та "ІНФОРМАЦІЯ_3" позивачем були зведені самовільно. Факт самочинного будівництва вищезазначених кафе також було встановлено рішенням Скадовського районного суду від 25.06.2013р. у справі №663/672/13-ц (а.с.36-38).

Саме під ці самовільно побудовані споруди позивач отримав земельну ділянку та уклав договір оренди. При цьому Лазурненська селищна рада укладаючи договір оренди перевищила свої повноваження, оскільки земельна ділянка, надана в оренду ФОП ОСОБА_1, є частиною земельної ділянки державної форми власності, наданої Херсонському державному університету у постійне користування.

За наведених обставин третя особа вважає, що договір оренди, на який посилається позивач, є незаконним, і тому жодних прав позивача порушено не було.

Крім цього, Херсонський державний університет просить застосувати строк позовної давності до вимог ФОП ОСОБА_1 та відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, вважає позов необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено в чому полягає порушення його прав та інтересів, та просить суд відмовити в його задоволенні. Зазначила, що спірна земельна ділянка має статус земель державної власності, отже тільки Кабінет Міністрів України за погодженням з Міністерством освіти і науки України може прийняти рішення про вилучення земельної ділянки державної власності. Жодного погодження на вилучення та передачу третім особам спірної земельної ділянки не надавалось, тому право оренди набуто позивачем незаконно, у зв'язку з чим твердження про порушення його прав є неспроможними.

Заперечуючи проти позовних вимог прокурор звернув увагу на те, що спірна земельна ділянка була виділена Херсонському педагогічному інституту ім.Н.К.Крупської (правонаступником якого є Херсонський державний університет) під цільове призначення - для розміщення спортивно-оздоровчого табору вищого учбового закладу, а не для здійснення підприємницької діяльності.

В 1998р. між Херсонським державним педагогічним інститутом та позивачем приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір про надання взаємних послуг зі строком дії 5 років. Станом на день розгляду справи даний договір припинив свою дію. Договір оренди землі від 04.07.2001р., на який посилається позивач, укладений між Лазурненською селищною радою та приватним підприємцем ОСОБА_1, також є припиненим. Станом на час розгляду справи землекористувачем спірної земельної ділянки є громадянин ОСОБА_1 (право оренди набуто на підставі договору оренди землі від 20.12.2015р., укладеному між Лазурненською селищною радою та громадянином ОСОБА_1), а не фізична особа-підприємець.

За наведених обставин прокурор вважає недоведеним факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, позов необґрунтованим, а тому просить відмовити в його задоволенні.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Так 04.07.2001р. між Лазурненською селищною радою (Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого Лазурненська селищна рада на підставі рішення від 27.02.2001р. №206 передає, а приватний підприємець ОСОБА_1 приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0317 га під розміщення кафе з літнім майданчиком, яка розташована в смт.Лазурне Скадовського району на землях запасу в зоні відпочинку.

Відповідно до п.2.1 договір укладено терміном на п'ять років з моменту прийняття рішення Лазурненською селищною радою по 27.02.2006р. По закінченню строку оренди земельної ділянки орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк згідно з законодавством. У цьому випадку зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання пролонгації договору на новий строк не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку договору оренди. Договір втрачає чинність з моменту його припинення або розірвання.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

04.07.2001р. договір посвідчено приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області, зареєстровано в реєстрі за №1940 та зареєстровано у Скадовському райвідділі земельних ресурсів за №19 від 13.07.2001р.

Відповідно до статті 15 Закону однією з істотних умов договору оренди землі є строк дії договору оренди.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За правилами ст. 19 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Наслідками закінчення строку договору оренди землі, згідно ст. 31 Закону України "Про оренду землі", є припинення договору оренди землі.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 2.1 договору оренди землі, укладеного Лазурненською селищною радою та приватним підприємцем ОСОБА_1, його укладено на п'ять років з моменту прийняття рішення Лазурненською селищною радою по 27.02.2006р. Цим же пунктом визначено умови поновлення договору на новий строк.

Ухвалою про відкладення розгляду справи від 19.07.2016р. суд зобов'язав позивача надати докази на підтвердження продовження дії договору оренди землі від 04.07.2001р. та копію договору оренди землі, дійсного станом на день розгляду справи.

Доказів про продовження договору оренди від 04.07.2001р. до матеріалів справи не подано. В судовому засіданні позивач зазначив, що додаткова угода до договору про поновлення договору оренди землі в порядку статті 33 Закону України "Про оренду землі" сторонами не укладалась.

Таким чином, суд констатує, що, оскільки між Лазурненською селищною радою та приватним підприємцем ОСОБА_1 не було укладено додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 04.07.2001р., обов'язковість якої встановлена приписами статті 33 Закону України "Про оренду землі" та відомості про наявність якої (додаткової угоди), відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в Аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України (лист Верховного Суду України від 01.04.2014р.), необхідні для її державної реєстрації, з часу проведення якої настає момент поновлення договору і виникнення за ним права оренди (ст. 640 ЦК України, ст.125 ЗК), то з 27.02.2006р. договір оренди земельної ділянки припинив свою дію на підставі абз.2 ч.1 ст.31 Закону України "Про оренду землі" та п.2.1 Договору за закінченням строку, на який його було укладено.

Отже, внаслідок припинення дії договору припинилися права та обов'язки його сторін.

Разом з тим, позивачем надано до матеріалів справи копію рішення Лазурненської селищної ради від 23.09.2015р. №879 "Про поновлення та продовження договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності" (а.с.64), яким поновлено (подовжено) договори оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності громадянину ОСОБА_1

При цьому рішення селищної ради не містить посилань на реквізити договорів, строк дії яких поновлюється. Позивачем в судовому засіданні також не надано обґрунтованих пояснень відносно того, яких саме договорів оренди стосується вказане рішення органу місцевого самоврядування.

Крім цього, позивачем надано до матеріалів справи копію договору оренди землі від 20.12.2015р. (а.с.60-63), укладеного між Лазурненською селищною радою (Орендодавець) та громадянином ОСОБА_1 (Орендар), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,0317 га, землі житлової та громадської забудови (землі для будівництва та обслуговування об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування) під розміщення кафе "ІНФОРМАЦІЯ_3", яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в межах території Лазурненської селищної ради.

Таким чином суд констатує, що станом на день розгляду справи землекористувачем спірної земельної ділянки є фізична особа ОСОБА_1, а не суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_1

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Згідно з приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У розумінні наведених приписів визнання права можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, що вважає право порушеним, та іншою, яка претендує на відповідний титул. Такий спосіб захисту прав може бути застосований при наявності між сторонами спору про право.

Предметом позову у даній справі є вимога про визнання недійсним п.3 рішення Лазурненської селищної ради №237, яким Херсонському державному університету надано дозвіл на виготовлення технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування земельною ділянкою площею 5,25 га під розміщення спортивно-оздоровчого табору "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, саме сукупність умов (суперечність актам чинного законодавства та порушення цивільних прав або інтересів) може бути підставою визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії.

Аналогічна позиція викладена у пункті 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", згідно якого підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

За приписами статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності до п. 4 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторони вільні у наданні до суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст.33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. В даному випадку це стосувалося позивача, що мав довести факт порушення його права відповідачем та надати відповідні докази.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на порушення оспорюваним рішенням Лазурненської селищної ради від 18.12.2003р. №237 його законних прав як землекористувача спірної земельної ділянки, залишаючи поза увагою той факт що станом на час звернення до господарського суду із позовною заявою про захист своїх прав договір оренди землі від 04.07.2001р., відповідно до якого орендарем земельної ділянки є фізична особа-підприємець ОСОБА_1, є припиненим.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, 20 ГК України способи захисту прав по своїй суті - це правові заходи, за допомогою яких у встановленому законом порядку здійснюється відновлення порушення суб'єктивного права.

Разом з тим, позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не є ні власником, ні законним користувачем частини земельної ділянки, відносно якої Лазурненською селищною радою прийнято рішення від 18.12.2003р. №237, таким чином він не довів того, що його права та інтереси були порушені відповідачем, та яким чином рішення у даній справі, в разі задоволення позову, відновить порушені права.

Таким чином, господарський суд, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Херсонського державного університету про застосування строку позовної давності, то, як зазначено в п. 2.1. Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

У зв'язку з чим заява Херсонського державного університету про застосування строку позовної давності судом відхиляється. Крім цього, за результатами розгляду справи судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, що саме по собі виключає можливість задоволення заяви про застосування строку позовної давності.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судовий збір, в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Так в позовній заяві позивачем зазначалося про те, що в провадженні господарського суду перебуває справа №923/314/16 за позовом заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі позивача-1- Міністерства освіти і науки України, позивача-2 - Херсонського державного університету до відповідача - Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кабінет Міністрів України, про визнання недійсним та скасування п.1 рішення Лазурненської селищної ради від 18.12.2003р. №237.

У зв'язку з чим позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, з посиланням на приписи ст.58 ГПК України, висловлював позицію щодо необхідності об'єднання справи №923/314/16 зі справою №923/648/16, порушеною за його позовом.

Відповідно до положень ч.2 ст.58 ГПК України суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні.

Виходячи з аналізу вищенаведеної норми суд зазначає, що про об'єднання справ або заяв в одне провадження зазначається в ухвалі або рішенні суду лише в разі вчинення такої процесуальної дії.

Враховуючи, що як станом на час порушення провадження у справі так і під час розгляду даної справи господарський суд не вбачав об'єктивних підстав для об'єднання в одне провадження справ №923/314/16 та 923/648/16, тому будь-які рішення з цього питання господарським судом не ухвалювались, а Господарським процесуальним кодексом не передбачено обов'язку суду виносити ухвали в частині відмови у задоволенні клопотань сторін про об'єднання справ або заяв в одне провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 04.08.2016р.

Суддя М.Б. Сулімовська