ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2016 р. Справа № 909/249/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовська Л. М. , секретар судового засідання Войцеховська Х.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, вул. Січових Стрільців, 48, с. Воскресинці, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78213;

до відповідача: ОСОБА_2 центральної районної лікарні, вул. Р. Крушельницьких, 26, м.Коломия, Івано-Франківська область, 78200;

до відповідача: ОСОБА_3 обласної ради Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76000;

про визнання договору оренди нерухомого майна укладеним між ОСОБА_3 обласною радою, ОСОБА_2 центральною районною лікарнею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 на умовах проекту договору;

за участю:

Від позивача: ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (серія В03 № 254514 від 15.05.08);

Від відповідача - ОСОБА_2 центральної районної лікарні: ОСОБА_4 - юрисконсульт, довіреність (№ 317/01-05/06 від 13.06.16);

Від відповідача - ОСОБА_3 обласної ради Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради: ОСОБА_5 - начальник договірно-правового відділу управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради, довіреність (№ 88/03-02/007 від 13.06.16).

ВСТАНОВИВ: фізична особа-підприємць ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 центральної районної лікарні та ОСОБА_3 обласної ради Управління майном спільної власності територіальних громад області обласної ради про визнання правовідношення між ОСОБА_3 обласною радою, ОСОБА_2 центральною районною лікарнею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 зміненим та визнання договору оренди нерухомого майна укладеним на умовах проекту договору. В подальшому заявою вих. № б/н від 03.04.15 (вх. № 3751/15 від 03.04.15) позивач зменшив позовні вимоги та просив суд визнати договір оренди нерухомого майна укладеним між ОСОБА_3 обласною радою, ОСОБА_2 центральною районною лікарнею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 від 01.02.13 на умовах проекту договору.

Заявою від 14.04.15 (вх.№6111/15 від 16.04.2015 р.) позивач просив суд зобов'язати відповідачів укласти договір оренди нерухомого майна між ОСОБА_3 обласною радою, ОСОБА_2 центральною районною лікарнею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від 01.02.13 на умовах проекту договору.

Вказана заява відповідно до ст.22 ГПК України прийнята судом до розгляду. Таким чином, позов розглядається в обсязі визначеному заявою від 14.04.15 (вх.№6111/15 від 16.04.2015 р.).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для продовження договору оренди та наявністю переважного права на укладення договору оренди на новий строк, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.777 Цивільного кодексу України, а також ст.ст. 641,642 Цивільного кодексу України.

Представники відповідачів ОСОБА_2 центральної районної лікарні та ОСОБА_3 обласної ради Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради проти позову заперечили з підстав наведених у відзиві на позов №53/03-02/007 від 23.03.15 (вх.№4917/15 від 26.03.15), доповненні до відзиву №496/01-05/06 від 03.04.15 (вх.№5485/15 від 03.04.15), просять суд у позові відмовити.

У відзиві Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради зазначає про те, що спірні приміщення орендодавець не має наміру передавати в оренду будь-якій іншій особі, а має намір використовувати для потреб балансоутримувача - ОСОБА_2 центральної районної лікарні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.02.2013 р. між ОСОБА_3 обласною радою (орендодавець), фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) та ОСОБА_2 центральною районною лікарнею (балансоутримувач) укладено договір оренди нерухомого майна, згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину приміщень першого поверху загальною площею 38,24 кв.м. за адресою м. Коломия, вул. Р.Крушельницьких,26, що перебувають на балансі ОСОБА_2 центральної районної лікарні, а саме: приміщення першого поверху площею 36,1 кв.м; приміщення спільного користування площею 2,14 кв.м.

Згідно п. 7.1. договору, цей договір діє з 01.02.2013 р. по 01.02.2015 р.

Згідно п. 7.8. договору, договір оренди підлягає продовженню при умові, що орендар належним чином виконував умови цього договору, у тому числі своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату, і не пізніше як за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього договору подав орендодавцеві письмову заяву на продовження терміну його дії.

Відповідно до п. 7.9., 7.9.1. договору, договір оренди не підлягає продовженню у випадках необхідності використання обєкта оренди для потреб власника.

31.12.2014 ОСОБА_2 центральна районна лікарня листом за №712/01-02/01 повідомила ОСОБА_3 обласну раду про необхідність використання приміщення за адресою м. Коломия, вул. Р.Крушельницьких,26, загальною площею 38,25 кв. м для власних потреб, а тому не погоджує продовження договору оренди на новий строк.

28.01.2015 за підписом Голови ОСОБА_3 обласної ради надано відповідь на звернення позивача щодо продовження договору оренди приміщень. Зокрема, у вказаному листі з посиланням на п. 5.2 Порядку передачі в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням обласної ради від 10.06.2011 за №166-6/2011, позивача повідомлено про те, що ОСОБА_2 центральна районна лікарня, як балансоутримувач, не погодила поновлення договору оренди на новий строк. В зв'язку з цим, договір подовженню не підлягає, а орендовані приміщення слід повернути орендодавцю.

Таким чином, вказані обставини щодо відмови у продовженні договору оренди спричинили звернення позивача до суду з позовом.

Розглядаючи позовні вимоги, суд бере до уваги наступне.

Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 обласною радою листом від 28.01.2015 р., повідомлено позивача про припинення договору оренди у зв'язку з непогодженням поновлення договору оренди на новий строк балансоутримувачем.

Майнові та організаційні відносини між орендодавцем, балансоутримувачем та орендарем, пов'язані з передачею в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, регулюються Порядком передачі в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженим рішенням обласної ради від 10.06.2011 р. №166-6/2011.

Так, у відповідності до п. 5.2. вказаного Порядку, пропозиції щодо оренди майна погоджуються з органом, уповноваженим управляти цим майном, який попередньо узгоджує таку передачу з балансоутримувачем.

Таким чином, для продовження договору оренди після закінчення терміну його дії, необхідним є погодження такого продовження з балансоутримувачем. Однак, 31.12.2014 балансоутримувач орендованого майна - ОСОБА_2 центральна районна лікарня листом №712/01-02/01 повідомила ОСОБА_3 обласну раду (орендодавця) про необхідність використання приміщення за адресою м. Коломия, вул. Р.Крушельницьких,26, для власних потреб, а тому не погодила продовження договору оренди на новий строк.

За наведених обставин, договір оренди нерухомого майна від 01.02.2013 р. не було продовжено, отже він є припиненим у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін.

Аналогічне положення щодо переважного права на укладення на новий строк договору оренди містить ст. 777 ЦК України, якою визначено, що наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наявність переважного права означає, що особа, яка володіє певним правом (у даному випадку правом набути у користування певне майно) має пріоритет перед іншими особами, які володіють аналогічним правом, при його реалізації.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем не наведено обґрунтувань наявності порушення переважного права на укладення договору оренди та наявності підстав для застосування ст. 777 ЦК України у даних правовідносинах, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відсутніми є докази наміру передачі відповідачем вказаних приміщень в оренду будь-якій іншій особі. Натомість, причиною відмови у продовженні договору оренди є необхідність використання приміщень ОСОБА_2 центральною районною лікарнею для власних потреб.

Як пояснив представник ОСОБА_2 центральної районної лікарні у поясненнях по справі №371/01-05/06 від 18.07.2016 р. (вх.№10123/16 від 19.07.16), приміщення планується використовуватись ОСОБА_2 центральною районною лікарнею з метою прийому та видачі тіл померлих. Необхідним є саме це приміщення, оскільки воно є суміжним з секційним залом.

Виходячи зі змісту цивільного та господарського законодавства, в основу формування договірних зобов'язань покладений принцип вільного волевиявлення.

Винятком з цього правила є порядок укладення договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Загальне поняття договору визначене у ст. 626 Цивільного кодексу України як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто вказана норма надає кожній особі право самостійно вирішувати, вступати чи не вступати в договірні відносини на відповідних умовах, які не суперечать вимогам закону.

З огляду на вказане, зобов'язання укласти договір, обов'язковість укладення якого не встановлена законом, є порушенням вимог ст. 19 Конституції України.

Під час розгляду справи, позивачем не обґрунтовано наявності законодавчої норми, яка б зобов'язувала відповідачів укласти спірний договір.

При цьому, слід звернути увагу на те, що заявляючи позовні вимоги про зобов'язання відповідачів укласти договір оренди нерухомого майна між ОСОБА_3 обласною радою, ОСОБА_2 центральною районною лікарнею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від 01.02.13 р. на умовах проекту договору, позивач обґрунтовує їх положеннями ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які передбачають умови продовження договору оренди та переважене право на укладення договору оренди. Позивач просить зобов'язати відповідачів укласти договір саме від 01.02.13 р. на умовах проекту договору, що є також не доцільним.

Отже, позивач у даній справі обрав спосіб захисту, який не відповідає правовідносинам, що склались між ним та відповідачами.

Крім того, у позовній заяві позивачем зазначено як відповідача ОСОБА_3 обласну раду Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради, тобто позивачем об'єднано дві юридичні особи в особу одного відповідача.

Відповідно до Положення про управління об'єктами спільної власності територіальних громад області, Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради відповідно до покладених на нього завдань підписує договори оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області. Тобто, орендодавцем вказаного майна є обласна рада в особі Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради. Відповідно, стороною договору оренди від 01.02.2013 р., орендодавцем, є саме ОСОБА_3 обласна рада.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стаття 32 ГПК України визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доказування полягає в поданні особами доказів, та у доведенні їх переконливості. Отже, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та їх безпідставність.

У відповідності до статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України ст.ст. 32, 33, 43, 49, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 центральної районної лікарні, ОСОБА_3 обласної ради Управління об'єктами спільної власності територіальних громад області обласної ради про зобов'язання відповідачів укласти договір оренди нерухомого майна між ОСОБА_3 обласною радою, ОСОБА_2 центральною районною лікарнею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від 01.02.13 на умовах проекту договору - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.08.16

Суддя Неверовська Л. М.