ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2016 р.Справа № 916/1298/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

Секретар судового засідання: Кіртока Л.В.

(Склад колегії суддів змінено на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.08.2016р.)

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, паспорт серія КЕ № 392423 від 02.09.96р. ;

від відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 1119 від 14.04.16р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси

на рішення Господарського суду Одеської області від 15 липня 2016 року

по справі № 916/1298/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-Фінансової Компанії «Південбудкомплект»

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси

про стягнення 196 640, 44 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-Фінансова Компанія "Південбудкомплект" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, в якій, згідно уточнення позовних вимог від 06.07.2016р. (а.с.122-124), просив суд стягнути з останнього заборгованість у розмірі 196 640,44 грн., з яких: 99 454,86 грн. основного боргу; 88 259,17 грн. інфляційних втрат; 8 926,41 грн. 3 % річних, а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе за договором купівлі № 08/04-13 від 25.06.2013р. зобовязань, в результаті чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 99 454,86 грн., на яку було нараховано інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.07.2016р. (суддя Щавинська Ю.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-Фінансової Компанії "Південбудкомплект" 99 454,86 грн. основної заборгованості, 8 926,41 грн. 3% річних, 87 883,74 грн. інфляційних втрат та 2 943,97 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу та 3 % річних з огляду на те, що з матеріалів справи підтверджується факт наявності у відповідача боргу перед позивачем, який підлягає стягненню на підставі ст. 526, 526, 530, 625 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат посилаючись на власний розрахунок суми.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На думку апелянта, суд першої інстанції порушив норми матеріального права та неповно зясував всі обставин, які мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона наполягає на тому, що КЕВ м. Одеси є військовою державною установою, призначеною для квартирно-експлуатаційного забезпечення діяльності військових формувань Міністерства оборони України, фінансується, виключно, з державного бюджету України, в залежності від асигнувань з якого здійснюються виплати за цільовим призначенням. При цьому зауважує, що відповідно до Переліку підтвердних документів для реєстрації бюджетних зобовязань та бюджетних фінансових зобовязань, проведення платежів, затвердженого наказом ДКС України від 29.04.2013р. за № 68 зі змінами, для проведення оплати за бюджетні кошти потрібно надати до казначейства відповідний договір, рахунок та акт виконаних робіт.

Разом з тим, відповідач вказує, що позивачем не надавався йому договір купівлі-продажу № 08/04-13 від 04.06.2013р. та, відповідно, вказаний договір не міг бути зареєстрованим в органі державної казначейської служби України для здійснення оплати, а також зазначає про те, що дані про реєстрацію вказаного договору відсутні і у журналі обліку договорів закупівлі КЕВ м Одеси.

Крім того, апелянт наполягає на ненадходженні на його адресу жодного рахунку на суму 99 454,86 грн., з огляду на що вважає, що у нього не виникло зобовязання щодо його сплати.

В якості обґрунтування відсутності у нього заборгованості перед позивачем відповідач посилається на те, що такий факт підтверджується обліковими бухгалтерськими даними (меморіальними ордерами № 4/а, 4/г- розрахунок з ДТ-КТ) з 2013р. по теперішній час.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 101 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельна-Фінансова Компанії "Південбудкомплект" (Продавець) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси (Покупець) було укладено договір № 08/04-13, за умовами якого Продавець зобовязаний поставити та передати у власність Покупця: 22.21.1-прутки та профілі пластмас-41341.50; 22.21.3 пластини, листи, фольга і стрічки пластмасові, неармовані чи не зєднані з іншими матеріалами 10819.32; 22.23.1- вироби пластмасові для будівництва 2771,00; 25.50.1- вироби кування, пресування, штампування та профілювання металу 921.60; 27.40.2-лампи-4080,00; 27.33.1-пристрої електромонтажні -978,00; 23.11.1-скло листове 3129,60; 23.41.21-вироби санітарно-технічні керамічні 26178,00; 23.62.1 вироби з гіпсу для виробництва 2042,04; 23.31.1- плитка та плитки керамічні 3880,80 (в подальшому товар), а Покупець прийняти та оплатити його на умовах договору в строки і за цінами згідно із специфікацією (яка є невідємна частина цього договору), та виставленого рахунку та накладної згідно державного класифікатора продукції та послуг ДК0 16-2010.

Пунктом 4.2 сторони погодили, що сума договору складає 99 454,86 грн., у тому числі ПДВ 16 575,81 грн.

Згідно п. 4.4 договору, розрахунок за товар здійснюється шляхом перерахування коштів на р розрахунковий рахунок Продавця на підставі накладної та рахунку.

Відповідно до п. 8.1, договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими на те особами і діє до 31.12.2013р., але в будь-якому разі до повного виконання зобовязань сторін.

На виконання умов договору позивач поставив на адресу відповідача товар на суму 99 454,86 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною № 08/04-132 від 07.06.2013р. (а.с.13-14), яка з боку відповідача підписана начальником КЕВ м. Одеси ОСОБА_3, підпис якого скріплено відповідною печаткою відділу.

В порушення умов вищезазначеного договору, відповідач, отримавши товар згідно вищезазначеної накладної, свої зобовязання за договором в частині повної та своєчасної оплати товару не виконав, у звязку із чим у нього виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.

Зважаючи на неналежне виконання зобовязань за договором позивач додатково нарахував відповідачу 88 259,17 грн. інфляційних втрат, 8 926,41 грн. 3 % річних та звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 509 Цивільного кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ч.1 ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За вимогами ст. 712 ЦК України, які кореспондуються з вимогами ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Оскільки до договору поставки застосовуються загальні положення як до договору купівлі-продажу, то згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Зі змісту ст. 663 ЦК України вбачається, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме поставив відповідачу товар на обумовлених та зазначених в договорі умовах, що підтверджується видатковою накладною, яка підписана обома сторонами, а відповідач не виконав свої зобов'язання за договором.

На підставі ст.ст. 629, 525, 526 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приймаючи до уваги, що у договорі не вказано строк проведення оплати за товар, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Як зазначено в п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" N 14 від 17.12.2013р., якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України.

Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Доказів сплати за отриманий товар відповідач до суду не надав, таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 99 454,86 грн., що підлягає стягненню.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

За змістом пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши розрахунок 3 % річних зроблений позивачем колегія суддів дійшла висновку щодо правильності нарахування суми, у звязку з чим апеляційна інстанція погоджується з висновком місцевого господарського суду про повне задоволення суми, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 3% річних у сумі 8 926,41 грн.

Апеляційний господарський суд приймає до уваги розрахунок інфляційних витрат зроблений судом першої інстанції як обґрунтований та такий, що здійснений згідно з вимогами діючого законодавства.

Отже, вимога позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат є правомірною, однак підлягає частковому задоволенню у зв'язку з методологічною помилкою в її нарахуванні.

Таким чином, за вказаним розрахунком з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 87 883,74 грн.

Доводи апеляційної скарги відносно неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права не приймаються до уваги, оскільки скаржник не зазначив, у чому саме полягає порушення судом норм матеріального права і яким чином зазначене вплинуло на правильність рішення у справі.

При цьому судом не приймається до уваги твердження відповідача щодо відсутності у нього обовязку по сплаті вартості товару внаслідок того, що вищевказаний договір не було зареєстровано, оскільки недотримання відповідачем обовязку реєстрації бюджетного зобовязання за будь-яких обставин не може бути віднесено до сфери відповідальності позивача.

Також, судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача щодо необхідності для реєстрації бюджетних фінансових зобовязань подання до Державної казначейської служби рахунку, оскільки згідно з порядком № 68 від 29.04.13р. подання рахунку є обовязковим лише у разі здійснення попередньої оплати, а не у випадку оплати по факту.

Крім того, колегія суддів зауважує на тому, що будь-яких доказів звернення відповідача до позивача в порядку ст.666 ЦК України з вимогою про надання документів, що стосуються товару, матеріали справи не містять.

Більш того, в матеріалах справи наявні докази, що свідчать про використання отриманого товару для проведення ремонту санвузлів. (а.с.103-119)

Апелянтом не наведено суду будь-яких доводів та не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б по суті спростовували висновки суду першої інстанції та доводили б помилковість оскаржуваного рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд всебічно та повно дослідив всі обставини справи, дав належну оцінку наявним у ній доказам і правильно застосувавши норми матеріального права обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсягу і правові підстави для скасування або зміни цього рішення відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 99, 101, 103 п.1, 105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 15 липня 2016 року по справі № 916/1298/16 без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 17.08.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Я.Ф. Савицький

Суддя А.І. Ярош