ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Справа № 906/764/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Іванової Л.Б.,
Картере В.І.,
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2016
та на рішеннягосподарського суду Житомирської області від 06.08.2015
у справі№906/764/15 господарського суду Житомирської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма"
про стягнення 8770596,51 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники: - позивача Гришенко К.В., - відповідача Іванкевич С.Л.,
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.08.2015 у справі №906/764/15 (суддя Вельмакіна Т.М.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 (судді: Розізнана І.В., Мельник О.В., Грязнов В.В.), частково задоволений позов Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" (надалі позивач/банк) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма" (надалі відповідач/скаржник/ТОВ "Юнік Фарма"); за рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 5 000 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 249 166, 66 грн. процентів за користування кредитом, 40 320, 66 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами, 885 787, 66 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 603 082, 19 грн. 30% річних, 1 865 326, 80 грн. інфляційних втрат; в стягненні 44 722, 22 грн. процентів за користування кредитом, 28 767, 12 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 53 423, 20 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення та постанову скасувати і справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Відповідач подав додаткові пояснення по справі №904/764/15, в яких зазначає про те, що в судах попередніх інстанцій не міг надати контррозрахунок, оскільки не володіє спеціальними економічними знаннями, а тому, в судах попередніх інстанцій заявляв клопотання про призначення експертизи для визначення точних сум заборгованості відповідача, яке, як вважає скаржник, безпідставно не було задоволено.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 20.02.2014 між ПАТ "Банк "Київська Русь" (банк/позивач) та ТОВ "Юнік Фарма" (позичальник/відповідач) був укладений кредитний договір №04/2014-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: ліміт кредитної лінії - 5000 000,00 грн.; кінцевий термін повернення кредиту - 11.02.2015; ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів; тип процентної ставки за договором - фіксована; процентна ставка за користування кредитом - 23,0% річних.

Пунктом 2.2. договору сторони узгодили, що надання окремої частини кредиту здійснюється банком на підставі наданої позичальником письмової заяви про перерахування кредитних коштів за встановленою банком формою, підписаної уповноваженою особою позичальника та завіреної печаткою позичальника; надання кожної окремої частини кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника №7001, відкритий у банку (п. 2.3.).

Відповідно до п. 4.1. договору повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіка (додаток №1 від 12.02.2014). Остаточне повернення кредиту (заборгованості за всіма отриманими відповідно до договору окремими частинами кредиту), нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій позичальник зобов'язаний здійснити не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п. 1.1.2 договору.

Згідно з п. 4.3. договору у випадку порушення позичальником встановлених п.п. 4.1., 4.2. договору строків повернення кредиту, сума несплаченої в строк заборгованості за кредитом вважається простроченою та наступного робочого дня переноситься банком на рахунки для обліку простроченої заборгованості позичальника за кредитом.

Пунктом 4.4. договору сторони узгодили, що проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту, зазначену в п. 1.1.2 договору. Проценти нараховуються на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році (метод факт/360).

Згідно з п. 4.5. договору нарахування банком процентів здійснюється щомісячно за період з першого числа поточного місяця по останній календарний день поточного місяця включно та у день остаточного повернення кредиту. День повернення кредитних коштів в часовий інтервал при розрахунку процентів не включається. Сплата процентів здійснюється щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця (п. 4.6. договору).

Позичальник зобов'язаний своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та винагороди банку в порядку, передбаченому договором (п. 6.1.3 договору).

Відповідно до п. 8.1 договору у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Пунктом 8.2. укладеного договору сторони визначили, що у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Додатком до договору №1 від 12.02.2014 року сторони встановили графік зменшення ліміту кредитної лінії наступним чином: - з 12.02.2014 - 5000000,00 грн.; - з 01.11.2014 - 3 750 000,00 грн.; - з 01.12.2014 - 2 500 000, 00 грн.; - з 01.01.2015 - 1 250 000, 00 грн.; - з 11.02.2015 - 0,00 грн.

Судами встановлено на підставі досліджених меморіальних ордерів від 13.02.2014, 14.02.2014, 17.02.2014, 18.02.2014 та від 19.02.2014, що на підставі заяв відповідача, позивачем (банком) надані кредитні кошти останньому в сумі 5000 000,00 грн. Крім того, як встановили суди та вбачається з матеріалів справи відповідачем погашались відсотки за користування кредитом, згідно з кредитним договором №04/2014-Б, що підтверджується дослідженими судами платіжними дорученнями від 28.02.2014 №1086 на суму 39 611,10 грн., від 31.03.2014 №1252 на суму 99 027,78 грн., від 08.05.2014 №1400 на суму 17 833,33 грн., від 08.05.2014 №1415 на суму 78 000 грн., від 02.06.2014 №1573 на суму 99 027,78 грн., від 02.07.2014 №1704 на суму 95 833,33 грн., від 09.09.2014 №2137 на суму 99 027,78 грн., від 10.10.2014 №2298 на суму 95 833,33 грн., від 13.11.2014 №495 на суму 10 000 грн., від 14.11.2014 №519 на суму 10 000 грн., від 17.11.2014 №2317 на суму 2 450 грн., від 17.11.2014 №529 на суму 10 000 грн., від 18.11.2014 №535 на суму 5000,00 грн., від 19.11.2014 №2318 на суму 25 950 грн., від 20.11.2014 №546 на суму 5000,00 грн., від 25.11.2014 №566 на суму 10 000,00 грн., 26.11.2014 №572 на суму 10 000,00 грн., від 04.12.2014 №649 на суму 10 627,78 грн., від 11.03.2015 №2325 на суму 55 645,03 грн., від 12.03.2015 №2326 на суму 165 553,65 грн., від 13.03.2015 №2327 на суму 30 240,00 грн., від 06.04.2015 №624 на суму 2000,00 грн., від 06.04.2015 №120 на суму 18 000,00 грн., від 06.04.2015 №626 на суму 30 000,00 грн., від 07.04.2015 №128 на суму 25 000,00 грн., 08.04.2015 №134 на суму 2 589,10 грн.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 8 770 596,51 грн., з яких: 5000 000,00 грн. заборгованість по кредиту, 293 888,88 грн. проценти за користування кредитними коштами за період з 12.02.2015 по 14.05.2015; 40 320,66 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами; 914 554,78 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 603 082,19 грн. 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту; 1 918 750,00 грн. інфляційних збитків.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на порушення відповідачем умов кредитного договору №04/2014-Ю щодо повернення отриманих за вказаним договором кредитних коштів.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 1048 ЦК України унормовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При прийнятті оскаржуваних судових рішень місцевий та апеляційний господарські суди, керуючись, зокрема, приписами наведених норм на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, встановивши, що позивачем виконано свій обов'язок, встановлений кредитним договором №04/2014-Ю, що полягає в наданні відповідачу кредитних коштів у сумі 5 000 000,00 грн., відповідачем, в свою чергу, свої зобов'язання з своєчасного повернення кредитних коштів не виконані, так само, як має місце порушення з боку відповідача щодо своєчасної сплати відсотків за користування кредитними коштами, прийшли до правомірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у заявленому позивачем розмірі - 5 000 000,00 грн., та про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитними коштами у сумі 249 166,66 грн., оскільки строк сплати процентів за період з 01.05.2015 по 14.05.2015 у сумі 44 722,22 грн. на дату звернення позивача із даним позовом до суду ще не настав.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

Виходячи із наведених норм та встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо наявності порушення з боку відповідача грошового зобов'язання, є вірним висновок судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача інфляційних втрат, в перерахованому судами розмірі з урахуванням приписів постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання" та Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", а саме: 1 865 326,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України неустойкою (пенею, штрафом) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 4 вказаної норми).

Пунктом 8.1 кредитного договору сторони узгодили, що у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи наведені положення законодавства, та умови договору, суди попередніх інстанцій прийшли до вірного висновку про обґрунтованість заявленої позивачем до стягнення з відповідача пені, нарахованої як на тіло кредиту, так і на несплачені проценти, в перерахованому судами розмірі, а саме: 885 787,66 грн. (пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів) та 40 320,66 грн. (пеня за несвоєчасну сплату процентів).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 8.2. укладеного договору сторони визначили, що у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Отже, суди попередніх інстанцій, з урахуванням наведених норм та умов договору, прийшли до правомірного висновку про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 603 082,19 грн., нарахованих в порядку п. 8.2. договору.

Доводи касаційної скарги, як вказувалося вище, зводяться до неправомірного, на думку скаржника, непризначення судами попередніх інстанцій експертизи.

Проте, суд касаційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" унормовано, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до п. 5 вказаної постанови пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Отже, виходячи із наведених норм та положень, призначення судової експертизи не є обов'язком, а є правом суду і призначається вона лише в разі неможливості встановлення обставин справи у інший спосіб; в даному випадку, суди попередніх інстанцій не вбачили необхідності для призначення експертизи, адже перевірка здійснення розрахунків заборгованості за кредитним договором не потребує спеціальних знань, а може і була здійснена судом самостійно, позаяк непризначення судами попередніх інстанцій експертизи не може свідчити про порушення ними норм процесуального права.

Доводи скаржника про неможливість надання ним контррозрахунку у судах попередніх інстанцій у зв'язку з відсутністю спеціальних знань, свідчить лише про нереалізацію скаржником свого права на надання контррозрахунку, а не про порушення судами попередніх інстанцій будь-яких норм права, оскільки, як передбачено у ст. 75 ГПК України,у разі неподання витребуваних судом документів, спір може бути розглянуто за наявними в ній документами.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують правомірних висновків судів попередніх інстанцій; в частині встановлення нових обставин справи та переоцінки доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Таким чином, беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення та постанова відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 та рішення господарського суду Житомирської області від 06.08.2015 у справі №906/764/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Л.Б. Іванова

В.І. Картере