Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

03 серпня 2016 року справа № 927/578/16

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Сівертекс",

вул. Малиновського, 36, м. Чернігів, 14020

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Італтекс Меріно",

вул. Щорса, 66, м. Чернігів, 14014

предмет спору: про стягнення 400000 грн.

Суддя Лавриненко Л.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 1/1-323 від 19.04.2016 представник, був присутній в судових засіданнях 05.07.2016, 19.07.2016, 28.07.2016, 03.08.2016

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 4 від 29.06.2016 представник, був присутній в судових засіданнях 19.07.2016, 28.07.2016, 03.08.2016

Рішення виноситься після оголошених в судовому засіданні перерв, з 19.07.2016 по 28.07.2016 та з 28.07.2016 по 03.08.2016 року, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Сівертекс" подано позов про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Італтекс Меріно" 400000,00 грн боргу, за неналежне виконання умов договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 з додатком до нього.

Відповідач в поданих письмових запереченнях від 01.07.2016 з доданими до них документами, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що відповідно до п.2.2. спірного договору, сторонами встановлено строк виконання зобовязання відповідачем день відвантаження готової продукції зі складу позивача, проте на сьогоднішній день строк виконання зобовязання по оплаті вартості виготовлення продукції не настав, тому зобовязання не являється простроченим і звернення до суду з позовом про стягнення боргу є передчасним. Крім того, як зазначає відповідач він неодноразово звертався до позивача з пропозицією розпочати часткове розвантаження готової продукції з поступовою перевіркою її якості, проте позивачем такі пропозиції проігноровано. Разом з тим, здійснення оплати за договором з боку відповідача є неможливим, оскільки до цього часу позивачем не повернуто оригінальний екземпляр договору, підписаного уповноваженою особою позивача та скріпленого печаткою, що являється перешкодою у здійсненні фінансових та бухгалтерських операцій.

В судовому засіданні 05.07.2016 судом було здійснено огляд оригіналів документів: договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016; специфікації №1 до договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016.

В судовому засіданні 19.07.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 19.07.2016 судом було повторно здійснено огляд оригіналу договору № 10/02/16 від 10.02.2016 на виготовлення продукції з давальницької сировини та специфікації №1 до нього та надану представнику відповідача для огляду.

Представник відповідача не заперечував проти підписання відповідачем вищевказаного договору та специфікації № 1 до нього.

В судовому засіданні 19.07.2016 суд оголосив перерву до 28.07.2016 до 09:30.

В судовому засіданні 28.07.2016 суд продовжив розгляд справи після оголошеної перерви.

Представником позивача було подано письмову заяву про припинення провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення боргу в розмірі 50000,00 грн, у звязку зі сплатою вказаної суми згідно платіжного доручення №1816 від 27.07.2016. Крім того, позивач, посилаючись на п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» просить суд повернути судовий збір в частині припинення провадження у справі.

Заява позивача про припинення провадження у справі в частині стягнення 50000,00 грн боргу та повернення судового збору в частині припинення провадження у справі прийнята судом до розгляду.

В судовому засіданні 28.07.2016 було частково задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та оголошено перерву до 03.08.2016 о 09:30.

В судовому засіданні 03.08.2016 суд продовжив розгляд справи після оголошеної перерви.

Представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заяв та клопотань від сторін на час слухання справи до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного та скріпленого печатками.

Статтею 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

10.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Італтекс Меріно" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сівертекс" (виконавець) було укладено договір №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини.

Пунктами 1.1., 1.2., 1.3. договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 передбачено, що у порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання по виробництву з наданої замовником давальницької сировини готової продукції в асортименті, кількості, у строки (терміни), що вказані в погоджених сторонами специфікаціях та ростовках, які є невідємною частиною даного договору.

Замовник зобовязується прийняти виготовлену продукцію й оплатити вартість виконаних робіт з її виробництва, відповідно до умов договору.

Виробництво продукції виконавець здійснює з сировини замовника з використанням власних виробничих потужностей та фахівців. Перелік, найменування та вартість сировини, наданої замовнику для виготовлення продукції вказані в акті приймання давальницької сировини до цього договору, що є його невідємною частиною.

Пунктом 7.1. договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 визначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до виконання сторонами своїх зобовязань по ньому.

Таким чином, по своїй правовій природі укладений між сторонами договір №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 є договором підряду.

Доказів дострокового припинення чи розірвання договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016, або визнання його недійсним, сторонами суду не надано.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання умов договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 сторонами було підписано специфікацію №1 до договору (а.с.13), якою передбачено виготовлення костюму (кітель, брюки) (відповідно до затвердженого зразка) в кількості 1000 комплектів, вартість послуг по виготовленню становить 400000,00 грн. Строк передачі давальницької сировини до 25.02.2016 року. Строк виготовлення продукції: протягом 30 календарних днів з моменту погодження ростовки та отримання виконавцем від замовника давальницької сировини, гофтари (тари), пакетів, ярликів, інших матеріалів визначених сторонами в переліку давальницької сировини та матеріалів, затвердженого сторонами зразка-еталона, технічної документації та лекал.

Також, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було передано позивачу технічні вимоги та ярлик відповідності (а.с. 14-15).

Відповідно до видаткових накладних (у переробку) №20 від 10.02.2016, №27 від 16.03.2016, №28 від 23.03.2016 (а.с.16-18), підписаних сторонами та скріплених печатками сторін, відповідачем було передано позивачу матеріали для виготовлення продукції (костюму кітель, брюки).

Частинами 1,3 ст. 843 Цивільного кодексу України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану роботу.

У відповідності до п.2.1. договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016, за виготовлення продукції замовник сплачує виконавцеві винагороду в розмірі передбаченому специфікаціями до договору.

Судом встановлено, що в специфікації №1 до договору сторони визначили вартість послуг по виготовленню в розмірі 400000,00 грн.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 853 Цивільного кодексу України передбачено, що Замовник зобовязаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до умов договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Пунктом 4.2.2. договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 передбачено, що виконавець зобовязаний повідомити замовника (письмово/електронною поштою/факсом) про закінчення виготовлення продукції та наявність готової продукції для приймання (готовність продукції) протягом 1 календарного дня з моменту її виготовлення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (виконавець) дотримався договірних зобовязань, виконавши роботи передбачені договором №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 в установлений тридцятиденний термін з моменту передачі матеріалів для виготовлення продукції, та 23.03.2016 письмово повідомив відповідача про закінчення виготовлення продукції костюму (кітель, брюки) 1000 шт. (договір №10/02/16 від 10.02.2016) з проханням прийняти продукцію та оплатити вартість її виготовлення згідно виставленого рахунку на оплату №53 від 23.03.2016 на суму 400000,00 грн (а.с.20); продукція упакована та перебуває на складі за адресою позивача, що підтверджується повідомленням (а.с.19), копія якого додана до матеріалів справи.

В підтвердження факту виконання позивачем взятих на себе зобовязань за договором №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016, позивачем також надано експертний висновок Чернігівської регіональної торгово-промислової палати № ЧК 255 від 15.06.2016, в якому вказано, що в складських приміщеннях ТОВ «СІВЕРТЕКС», розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Малиновського,36, зберігаються костюми чоловічі в комплектації (кітель,брюки), різних розмірів. Виготовлені в 2016 році з тканини арб.Беркут, у загальній кількості 1000 штук, які запаковані в індивідуальні поліетиленові пакети та укладені в картонні коробки (гофротару) по 5 штук в кожній. Найменування товару, його кількість, умови маркування та пакування відповідають найменуванню, кількості та умовам маркування та пакування, зазначеним в Специфікації № 1 до договору на виготовлення продукції з давальницької сировини № 10/02/16 від 10.02.2016, укладеному ТОВ «Італтекс Меріно» («Замовник») та ТОВ «СІВЕРТЕКС» («Виконавець»).

Умовами договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016, сторонами не визначено строк приймання відповідачем від позивача виготовленої продукції.

А тому, з урахуванням ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідач зобовязаний був прийняти виготовлену продукцію протягом семи днів з моменту отримання повідомлення від позивача.

Доказів неотримання від позивача письмового повідомлення від 23.03.2016 відповідач суду не надав.

Як свідчать матеріали справи, позивачем 30.05.2016 за № 1/1-427 було направлено відповідачу також претензію з вимогою прийняти виготовлену продукцію та оплатити її вартість, яка була отримана відповідачем 31.05.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 058, копія якого додана до матеріалів справи (а.с. 21-23).

Повторна претензія №1/1-494 від 17.06.2016 з проханням прийняти та оплатити вартість виготовленої продукції по договору №10/02/16 від 10.02.2016 була направлена позивачем 21.06.2016 та відповідно отримана відповідачем 22.06.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень №01442071, копії яких додано до матеріалів справи (а.с. 78-80).

Вказані претензії були залишені відповідачем без задоволення.

У відповіді № 29 від 17.06.2016 на претензію позивача від 30.05.2016 за № 1/1-427, відповідач заперечує лише щодо факту наявності збитків за зберігання продукції.

У відповідності до ст.854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобовязаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи. За умови, що роботи виконані належним чином і в погоджені строки або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з п. 4.1.2. договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016, замовник зобовязаний прийняти виготовлену виконавцем з давальницької сировини продукцію й оплатити виконані роботи виконавця в порядку та у строки, встановлені договором.

Замовник перераховує винагороду, передбачену в п.2.1. цього договору на банківський рахунок виконавця в день відвантаження продукції зі складу виконавця.

Оскільки відповідач зобовязаний був забрати продукцію протягом семи днів з моменту отримання повідомлення позивача, то відповідно зі спливом цього терміну у нього виникло зобовязання здійснити і оплату за виконані роботи.

Відповідач взяті на себе договірні зобовязання щодо отримання продукції та перерахунку винагороди за її виготовлення у розмірі 400000,00 грн не виконав.

Заборгованість відповідача перед позивачем на день подачі позову становила 400000,00 грн.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.34,43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Однак, всупереч наведеним нормам, відповідач не довів суду та не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову позивача у передачі виготовленої продукції чи вчиненні якихось перешкод у її отриманні відповідачем .

За таких обставин, посилання відповідача на те, що не настав строк виконання зобовязання по оплаті вартості виготовленої продукції, з урахуванням вищевикладених обставин, є безпідставними і судом до уваги не можуть бути прийняті.

Не може бути прийнято судом до уваги і посилання відповідача на те, що у нього на сьогодні немає документа, який підтверджує чинність договору на виготовлення продукції, а тому без наявності оригіналу договору відповідач не може ні прийняти готову продукцію, ні оплатити вартість її виготовлення, оскільки це призведе до порушення податкового законодавства, правил ведення бухгалтерського обліку та позбавить його права на віднесення суми ПДВ до податкового кредиту.

В судому засіданні було здійснено огляд оригіналу договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 та специфікації №1 до нього, який підписаний сторонами і копія якого додана до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що договір №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 та специфікація №1 дійсно ними підписувались.

У видаткових накладних (у переробку) №20 від 10.02.2016, №27 від 16.03.2016, №28 від 23.03.2016 (а.с.16-18), які виписував позивач, зазначено саме договір №10/02/16 від 10.02.2016.

Відсутність у відповідача оригіналу договору №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 не звільняє його від виконання взятих на себе зобовязань.

Як вбачається із наданих відповідачем доказів, він лише 01.07.2016, тільки після порушення провадження у даній справі 23.06.2016, направив позивачу листа № 33 з проханням повернути один примірник договору.

21.07.2016 відповідач направив позивачу листа № 35 з проханням дозволити часткове відвантаження продукції.

Позивач своїм листом № 1/1 -527 від 25.07.2016 повідомив, що він в будь-який робочий час готовий прийняти представника відповідача для приймання готової продукції, та пропонував відповідачу направити своїх уповноважених представників для приймання продукції по якості та кількості (частково або повністю на вибір відповідача).

Із матеріалів справи слідує, що відповідачем на підставі акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №61 від 27.07.2016 на суму 50000,00 грн та акту приймання по якості від 27.07.2016 готової продукції, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками, було отримано від позивача виготовлену готову продукцію в загальній кількості 125 штук. Згідно з платіжним дорученням №1816 від 27.07.2016 на суму 50000,00 грн вказана продукція була оплачена відповідачем (а.с.101-103,107).

Приймаючи до уваги, що відповідачем після порушення провадження у справі було частково прийнято та оплачено продукцію на суму 50000,00 грн, згідно з платіжним дорученням №1816 від 27.07.2016, копія якого додана до матеріалів справи, суд доходить висновку що спір між сторонами в частині стягнення 50000,00 грн врегульовано, предмет спору відсутній, а тому провадження у справі в частині стягнення 50000,00 грн боргу підлягає припиненню.

В судому засіданні 28.07.2016 відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи на 14 днів, оскільки відповідач має намір в найближчий час (орієнтовно 14 днів) отримати та оплатити готову продукцію за договором №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016 в повному обсязі.

Дане клопотання було задоволено судом частково та оголошена перерва в судовому засіданні до 03.08.2016.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Але, оскільки за період з 28.07.2016 по 03.08.2016 навіть частина продукції відповідачем не була отримана, та відповідно не оплачена вартість її виготовлення, суд доходить висновку про відсутність у відповідача наміру в добровільному порядку виконати взяті на себе зобов"язання за договором №10/02/16 на виготовлення продукції з давальницької сировини від 10.02.2016.

Враховуючи, що відповідач в порушення ст.525, 526 Цивільного кодексу України взяті на себе зобовязання в повному обсязі не виконав, послуги по виготовленню продукції в повному обсязі не сплатив, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення 350000,00 грн боргу. В частині стягнення 50000,00 грн боргу провадження у справі підлягає припиненню

Частиною 2 ст.44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що зокрема, розмір та порядок повернення судового збору встановлюється законом.

Відповідно до підпункту 5 ч.1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційних інстанціях.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, повністю.

Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору.

Аналогічна позиція викладена в п.5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13 №7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з платіжним дорученням №772 від 16.06.2016, оригінал якого міститься в матеріалах справи Господарського суду Чернігівської області №927/578/16, позивачем за подачу позову до суду було сплачено судовий збір в сумі 6000,00 грн.

Враховуючи часткову оплату відповідачем продукції на суму 50000,00 грн, згідно з платіжним дорученням №1816 від 27.07.2016 та припинення провадження у справі в частині стягнення боргу в цій частині, керуючись п.5 ч.1 ст.7 та ч.2 ст.7 Закону України Про судовий збір, суд доходить висновку про задоволення клопотання позивача та повернення позивачу з Державного бюджету України суми сплаченого ним судового збору в розмірі 750 грн, згідно з платіжним дорученням №772 від 16.06.2016, оригінал якого міститься в матеріалах справи Господарського суду Чернігівської області №927/578/16.

Оскільки спір виник у звязку з неправомірними діями відповідача, то пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір від 08.07.2011 року № 3674-VI, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 5250 грн.

Керуючись ст. 11, 202, 205, 525, 526, 530, 626, 628, 629, 837, 840, 843, 846, 853, 854 Цивільного кодексу України, ст. 173, 174, 175, 193 Господарського кодексу України, ст. 44, 49, п.1-1 ст. 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. 4,7 Закону України „Про судовий збір, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення 50000 грн припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Італтекс Меріно", вул. Щорса, 66, м. Чернігів, 14014 (, відомості про банківські реквізити відсутні) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сівертекс", вул. Малиновського, 36, м. Чернігів, 14020 (, відомості про банківські реквізити відсутні) 350000 грн боргу та 5250 грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Сівертекс", вул. Малиновського, 36, м. Чернігів, 14020 () з Державного бюджету (отримувач УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030101; рахунок 3002; отримувач ГУДКСУ у Чернігівській області; код банку 853592, ) судовий збір в сумі 750 грн, сплачений згідно платіжного доручення №772 від 16.06.2016, яке знаходиться в матеріалах справи Господарського суду Чернігвгської області № 927/578/16.

5. Це рішення є підставою для повернення судового збору з Державного бюджету.

Повне рішення підписано 04.08.2016.

Суддя Л.М. Лавриненко