ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

02.08.2016р. Справа №917/512/16

за позовом Приватного підприємства "Еллада", пр-т Промисловий, 14-а, м. Кіровоград, 25014

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський олійноекстракційний завод", Площа Павленківська, 24, м. Полтава, Полтавська область, 36014

2. Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк", вул. Червоноармійська (ОСОБА_1), 39, м.Київ, 01114,

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство "Креатив", пр-т. Промисловий, 19, м.Кіровоград, 25014

про визнання іпотеки такою, що припинена

суддя Іваницький Олексій Тихонович

секретар судового засідання Мусійченко Т.С.

представники сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: не з"явився

від третьої особи: ОСОБА_2 дов. № 204 від 13.05.2015

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про визнання іпотеки такою, що припинена.

31.05.2016 року до участі у розгляді справи, за клопотанням позивача, залучено іншого відповідача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (01114, м. Київ, вул. Червоноармійська ( ОСОБА_3), 39, ідентифікаційний код 23697280).

На підставі клопотання відповідача 1, суд ухвалою суду від 04.07.2016 року зазначив нове найменування учасника судового процесу - відповідача 1 - товариство з обмеженою відпоідальністю "Придніпровський олійноекстракційний завод".

17.06.2016 року за вхідним № 7748 (канцелярії суду) представник відповідача 2 ОСОБА_2 подав заперечення на позовну заяву. Суд подані заперечення прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказані обставини як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши і оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, а також за результатами оцінки поданих сторонами господарського процесу доказів, у нарадчій кімнаті суд відмовляє у задоволенні позовних вимог виходячи наступного:

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (надалі - Банк) та Приватним акціонерним товариством «Креатив» (надалі - Третя особа/Позичальник) було укладено ОСОБА_4 про надання кредиту у формі відновлювальної кредитної лінії № 18/2013 від 19.07.2013р., (зі змінами та доповненнями: додаткова угода №1 від 12 березня 2014р., додаткова угода №2 від 25 червня 2014р., додаткова угода №3 від 23липня 2014р. (надалі «Кредитний договір», копії зазначених документів додаються).

Відповідно до Кредитного договору Банк зобовязався надати у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання в межах не відновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 35 000 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом у розмірі 10,5% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 02.09.2017 року на умовах, визначених Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобовязань Боржника за Кредитним договором між Банком та нашим підприємством ПП «Еллада» (надалі - Позивач) було укладено ОСОБА_4 наступної іпотеки від 19.07.2013р., який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в реєстрі за № 2949 (надалі - Іпотечний договір), за умовами якого Позивач (Іпотекодавець) передав в іпотеку Банку (Іпотекодержатель) в якості забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором комплекс будівель III черги, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Кіровоград, проспект Промисловий, 14-а, яка належить Відповідачу на праві приватної власності та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_5, 18 липня 2013 року, індексний номер: 4108605, номер запису про право власності: 1717079, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6456159, виданий Державним реєстратором на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6456159, виданий Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_5 18 липня 2013 року).

Проте, 25 лютого 2016 року між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» (зазначений як Кредитор за договором) та ТОВ «Зерновий термінал» (зазначений як Новий кредитор за договором) було укладено ОСОБА_4 відступлення права вимоги за кредитними договорами № 15/2012 від 05.09.2012 року та №18/2013 від 19.07.2013 року з послідующими додатковими угодами до вказаних договорів, що стало відомо з повідомлення від ТОВ «Зерновий термінал» від 01.03.2016 року (копія додається).

Зазначені дії по зміні сторони правочину між Кредитором та Новим кредитором здійснено без згоди майнового поручителя ПП «Еллада», що на нашу думку, суперечить приписам ст. 553 ЦК України, оскільки відповідно до зазначеної норми поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Тобто мова йде саме про надання поручителем зобовязань перед певною особою, якою є Банк, але не інша особа, зокрема Відповідач.

Крім того, відповідно до положень ст.511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи, тобто, на думку Позивача, укладений між Банком та Відповідачем ОСОБА_4 відступлення прав вимоги не може створювати обовязку майнового поручителя ПП «Еллада» перед Відповідачем.

Згідно пункту 1 частини другої ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або відсутність обовязку. Виходячи з чого, слід дійти висновку, що у разі невизнання іншою особою права іпотекодавця на припинення його зобовязання за договором іпотеки, таке право підлягає судовому захисту.

Відповідач не визнає права Іпотекодавця ПП «Еллада» на припинення зобовязань останнього за іпотечним договором, що зокрема підтверджується тим, що Відповідач вживає заходи, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки, про що йдеться у його Вимозі про усунення порушення та виконання зобовязань за кредитним договором №18/2013 від 19 липня 2013 року.

На підставі вищенаведеного позивач просив визнати іпотеку за Договором наступної іпотеки від 19.07.2013р., який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в реєстрі за № 2949 такою, що припинена.

Відповідач 2, позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

У відповідності до ч. 1, ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Оскільки спірні правовідносини між позивачем та відповідачами виникли на підставі договору іпотеки, то підстави припинення іпотеки визначаються спеціальною нормою матеріального права, а саме ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Перелік обставин з наявністю яких зазначена норма матеріального права обумовлює припинення іпотеки є вичерпним, оскільки обмежує їх переліком підстав прямо передбачених Законом України «Про іпотеку».

Проте в обґрунтуванні позовних вимог викладених у позовній заяві, позивачем не зазначено згідно з якою із підстав визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» підлягає припиненню іпотека за спірним договором іпотеки та не надано в матеріали справи докази, якими підтверджується існування обставини з наявністю якої закон обумовлює припинення іпотеки.

За таких обставин позовні вимоги позивача про припинення іпотеки за спірним договором іпотеки не ґрунтуються на законі та не підтверджені наданими доказами по суті позовних вимог.

В обґрунтуванні позовної заяви позивач вказує, що відповідачами при укладенні правочину між Кредитором (АБ «Укргазбанк») та Новим кредитором (ТОВ «Зерновий термінал») без згоди Майнового поручителя (ПП «Еллада») чим порушено приписи ст. 553 Цивільного кодексу України.

Вважаємо, що положення ст. 553 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У відповідності до положень ч. 1, ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно іпотека являється окремим видом застави майна, в той час як застава та порука є самостійними способами забезпечення виконання зобовязання у відповідності до положень ст. 546 Цивільного кодексу України. Закон встановлює певні особливості регулювання правовідносин між сторонами за договорами поруки та застави, а також не встановлює норм матеріального права які були б загальними для обох способів забезпечення виконання зобовязань.

При цьому, положення ст. 553 Цивільного кодексу України не визначають підстав припинення поруки. Припинення поруки визначені положеннями ст. 559 Цивільного кодексу України. частиною 3 якої, передбачено припинення поруки у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. В той час спірні правовідносини між сторонами виникли із правочину між відповідачами про відступлення права вимоги внаслідок, якого змінився кредитор в зобовязанні.

За таких обставин положення матеріального права, що регулюють правовідносини які виникли із договорів поруки, не можуть бути застосовані до правовідносин які виникли із договорів іпотеки.

Аналогічний висновок зроблений суддями Судової палати у господарських справах Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 3-44гс12, в якій зазначено, що касаційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 559 Цивільного кодексу України до договору іпотеки та припинення договору іпотеки за ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

У відповідності до положень ч. 1, ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У відповідності до положень ч. 1, ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

При цьому в пункті 3.1.7. спірного договору іпотеки, сторони прямо обумовили право Іпотекодержателя здійснювати відступлення прав за цим Договором та кредитним договором без попереднього отримання на це згоди Іпотекодавця в порядку, передбаченому законом. В обґрунтуванні позовної заяви позивач вказує, що відповідачами при укладенні правочину між Кредитором та Новим кредитором порушено приписи ст. 511 Цивільного кодексу України, оскільки зобовязання не створює обовязків для третьої особи.

Зазначене твердження позивача не відповідає обставинам справи, оскільки зобовязання відповідача перед Новим кредитором виникло не із правочину про відступлення прав за іпотечним договором укладеного між відповідачами, а із самого договору іпотеки. Зазначені правовідносини регулюються положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку», а положення ст. 511 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин позовні вимоги позивача про визнання іпотеки припиненою не ґрунтуються на положеннях норм матеріального права та не підтверджуються доказами наданими в матеріали справи в наслідок чого позовна заява не підлягаю задоволенню у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Дослідивши надані у справі докази суд при вирішенні спору виходить з наступного:

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору іпотеки, то підстави припинення іпотеки визначаються спеціальною нормою матеріального права, а саме ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Перелік обставин з наявністю яких зазначена норма матеріального права обумовлює припинення іпотеки є вичерпним, оскільки обмежує їх переліком підстав прямо передбачених Законом України «Про іпотеку».

Проте в обґрунтуванні позовних вимог викладених у позовній заяві, позивачем не зазначено згідно з якою із підстав визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» підлягає припиненню іпотека за спірним договором іпотеки та не надано в матеріали справи докази, якими підтверджується існування обставини з наявністю якої закон обумовлює припинення іпотеки.

Положення ст. 553 Цивільного кодексу України на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У відповідності до положень ч. 1, ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно іпотека являється окремим видом застави майна, в той час як застава та порука є самостійними способами забезпечення виконання зобовязання у відповідності до положень ст. 546 Цивільного кодексу України. Закон встановлює певні особливості регулювання правовідносин між сторонами за договорами поруки та застави, а також не встановлює норм матеріального права які були б загальними для обох способів забезпечення виконання зобовязань.

При цьому, положення ст. 553 Цивільного кодексу України не визначають підстав припинення поруки. Припинення поруки визначені положеннями ст. 559 Цивільного кодексу України. частиною 3 якої, передбачено припинення поруки у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. В той час спірні правовідносини між сторонами виникли із правочину між відповідачами про відступлення права вимоги внаслідок, якого змінився кредитор в зобовязанні.

За таких обставин положення матеріального права, що регулюють правовідносини які виникли із договорів поруки, не можуть бути застосовані до правовідносин які виникли із договорів іпотеки.

Аналогічний висновок зроблений суддями Судової палати у господарських справах Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 3-44гс12, в якій зазначено, що касаційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 559 Цивільного кодексу України до договору іпотеки та припинення договору іпотеки за ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

У відповідності до положень ч. 1, ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У відповідності до положень ч. 1, ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

При цьому в пункті 3.1.7. спірного договору іпотеки, сторони прямо обумовили право Іпотекодержателя здійснювати відступлення прав за цим Договором та кредитним договором без попереднього отримання на це згоди Іпотекодавця в порядку, передбаченому законом.Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення ст. 511 Цивільного кодексу України.

Зазначене твердження позивача не відповідає обставинам справи, оскільки зобовязання відповідача перед Новим кредитором виникло не із правочину про відступлення прав за іпотечним договором укладеного між відповідачами, а із самого договору іпотеки. Зазначені правовідносини регулюються положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку», а положення ст. 511 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні положення закріплено в статті 43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Стаття 33 ГПК України обовязок доказування позовних вимог покладає на позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не підтверджено обґрунтованості своїх позовних вимог, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Приймаючи до уваги вищенаведені законодавчі норми та обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до якої судові витрати в даному спорі залишаються за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові повністю.

СУДДЯ Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 08.08.2016р.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.