РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2016Справа №910/8657/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Европласт»
доПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаПублічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»
провизнання підпунктів договору недійсними
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Макіян Г.М. - представник за довіреністю;
від відповідача:Медвідь О.І. - представник за довіреністю;
від третьої особи:не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Европласт» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про визнання підпунктів договору недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підпункти 13.4.2 та 13.4.3 пункту 13.4 договору добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 р. є недійсними, оскільки не відповідають нормам чинного законодавства України, а саме: спірні пункти договору укладено внаслідок введення позивача в оману з боку відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 17.06.2016 р.

17.06.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду було подане клопотання про колегіальний розгляд справи, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність заявником обставин, з якими норми Господарського процесуального кодексу України пов'язують необхідність вчинення відповідних дій.

В судовому засіданні 17.06.2016 р. судом оголошувалась перерва на 08.07.2016 р.

08.07.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано письмові пояснення, в яких відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що спірний договір в частині оскаржуваних підпунктів відповідає вимогами чинного законодавства України, а також волі сторін на його укладення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.07.2016 р. залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, розгляд справи відкладено на 22.07.2016 р.

Судове засідання 22.07.2016 р. не відбулося, у зв'язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2016 р. справу призначено до розгляду на 03.08.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав додаткові пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача з'явився, вимоги ухвал суду виконав, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені в письмових поясненнях обставини.

Представник третьої особи, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Стосовно строку розгляду даної справи суд відзначає наступне.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на наявність згоди представників сторін та неможливість розгляду даної справи у встановлені приписами Господарського процесуального кодексу України строки, справа була розглянута в межах розумного строку, передбаченого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2014 р. між ТОВ «Европласт» (страхувальник) та ПАТ «АХА Страхування» (страховик) був укладений договір добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп (надалі - «Договір»), за умовами якого було застраховано інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торгівельне обладнання, в тому числі, екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб, яке розташоване за адресою: Донецька область, с.Піски, вулиця Леніна, 146.

Пунктом 13.3 Договору передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена цим договором, яка відбулася після набуття чинності цим договору з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (вигодо набувачу) внаслідок втрати (загибелі) або пошкодження застрахованого майна в результаті будь-якого з ризиків, передбачених п. 13.1 цього договору.

Відповідно до п. 13.1 Договору страховими ризиками визнаються втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті пожежі, вибуху, удару блискавки, стихійних лих, дії води, протиправних дій третіх осіб.

За змістом п.п. 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема: військових дій, а також маневрів або інших військових заходів, громадської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору в частині його підпунктів 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсними підпунктів 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору позивач вказує на те, що вказані положення були включені відповідачем до умов договору шляхом обману, оскільки зазнаючи в тексті такого договору про свій обов'язок здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку, відповідач не мав наміру його здійснювати з огляду на обізнаність застрахованого майна на території проведення антитерористичної операції.

При цьому позивачем вказується, що відповідачем було замовчано про використання ситуації проведення антитерористичної операції як підстави для відмови у здійсненні виплат щодо пошкодження майна, яке знаходиться на такий території, незалежно від кваліфікації події як страхового випадку і за відсутності причинно-наслідкового зв'язку між проведенням АТО і страховим випадком.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Закон України «Про страхування» (далі - Закон) регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Згідно зі статтею 16 Закону та статті 979 Цивільного кодексу України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом статті 6 цього ж Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частинами 3, 4 статті 16 Закону договір страхування повинен містити:

- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; - перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; - інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до ст. 17 Закону правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Положеннями статті 26 Закону передбачено підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, а також передбачено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

З преамбули Договору вбачається, що він укладений відповідно до Правил 007 добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ у т.ч. додатку 1 «Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек» та Правил 002 добровільного страхування майна (іншого, ніж передбачено пунктами 5-9 статті 6 Закону України «Про страхування»), в тому числі додатку 1 «Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек».

Судом встановлено, що Договір містить всі необхідні умови, визначені положеннями статті 16 Закону України «Про страхування», відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов у відповідності до приписів статті 982 Цивільного кодексу України.

В той же час, відповідно до п. 4.4 Правил № 002 та № 007 не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок:

4.4.2. Військових дій, а також, маневрів або інших військових заходів, якщо інше не передбачено Договором страхування;

4.4.3. Громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків, якщо інше не передбачено Договором страхування.

Аналогічні положення були включені сторонами в умови Договору, зокрема за змістом п.п. 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема: військових дій, а також маневрів або інших військових заходів, громадської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків.

Відтак, включаючи оспорювані пункти до умов Договору, сторони діяли правомірно та відповідно до Правил 007 добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ у т.ч. додатку 1 «Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек» та Правил 002 добровільного страхування майна (іншого, ніж передбачено пунктами 5-9 статті 6 Закону України «Про страхування»), в тому числі додатку 1 «Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек».

Тобто, сторони визначили виключення з числа страхових ризиків, настання яких не вважається страховим випадком. Умови вказаних підпунктів визначають обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань.

Умови вказаних підпунктів договору не суперечать нормам чинного законодавства, оскільки приписи Закону України «Про страхування» дозволяють передбачення в умовах договору інших підстав для відмови у здійсненні страхових виплат, такі умови викладені в Правилах страхування, що затверджені Нацкомфінпослуг, та на підставі яких й укладено спірний договір.

Більш того, нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір підписаний відповідачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такій додатковій угоді (в тому числі, його підпункти 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4).

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили випадки відмови страховика у здійсненні страхових виплат.

Крім того, суд відзначає, що відповідно до п. 22.5.4 Договору підписанням цього договору страхувальник підтверджує та визнає, що укладення цього договору не нав'язане йому іншою особою.

Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення позивача в період дії договору страхування до відповідача з проханням внести зміни/доповнення до договору страхування або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів такого договору, підстав для визнання випадків не страховими та ін.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд відзначає, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що підпункти 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, або укладення його шляхом введення в обману.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання підпунктів 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору недійсними.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання підпунктів 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору недійсними необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Европласт» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.08.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко