ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2016 р. Справа № 911/1861/16

За позовом субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Фоззі-Фуд

про стягнення 426506,11грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 05.07.2016);

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність №416/03-УМ-16 від 07.07.2016).

СУТЬ СПОРУ: Субєкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 (далі СПД ОСОБА_1Л.) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Фоззі-Фуд (далі ТОВ ФоззіФуд) про стягнення 426 506,11грн у т.ч.:

- 300 702,55грн основна заборгованість;

- 27 584,75грн пеня за період з 29.09.2014 по 05.11.2015;

- 89 143,63грн збитки від інфляції за період з 01.10.2014 по 26.02.2016;

- 9 075,18грн 3% річних за період з 29.09.2014 по 26.02.2016.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідач свої зобовязання за договором поставки № 90/1 від 01.01.2010 в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, так з урахуванням поданих уточнень позивача, судом розглядаються остаточні вимоги позивача про стягнення з відповідача:

- 300 702,55грн основної заборгованості;

- 27 454,86грн пені;

- 115 650,63грн збитків від інфляції;

- 12 660,00грн 3% річних;

- 32 000грн витрати за надання правової допомоги.

Відповідач у справі ТОВ Фоззі-Фуд у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що позивачем у звязку з поставкою товару що порушує права інтелектуальної власності завдав відповідачу збитків, у звязку з чим зазначає про необхідність зменшення заявленої до стягнення суми на розмір завданої шкоди. Крім того, відповідачем зазначено на неправильність деяких нарахувань здійснених позивачем, а саме щодо врахування позивачем початкового строку прострочення платежів

Крім того, відповідачем подано зустрічну позовну заяву про відшкодування 14 500,00грн збитків та зобовязання зменшити суму належних до сплати грошових коштів за договором №90/1 від 01.01.2010 на суму 14 500,00грн.

У прийнятті вказаної зустрічної позовної заяви позивачу за зустрічним позовом відмовлено ухвалою господарського суду Київської області від 28.07.2016 у даній справі, оскільки така заява подана після початку розгляду справи по суті позовних вимог.

У судовому засіданні 11.08.2016 судом оголошено перерву у розгляді справи до 15.08.2016.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2010 між ОСОБА_1 (далі постачальник) та ТОВ Фоззі-Фуд (далі покупець) укладено договір поставки №90/1 (а.с.15, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, постачальник зобовязується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 2.2 договору, ціна товару, що вказана у накладних, які надаються постачальником покупцю разом з партією товару, повинна відповідати специфікації.

Згідно п. 2.6 договору, оплата за товар здійснюється протягом 65 календарних днів від дати поставки. В разі коли останній день строку платежу припадає на вихідний, святковий, інший неробочий день банківської установи, днем виконання зобовязання є перший за ним робочий день.

За результатами кожного місяця покупець готує акти звірки взаєморозрахунків та направляє їх постачальнику. Постачальник повинен протягом одного тижня з моменту отримання акту звірки підписати його та надіслати покупцеві чи заявити письмові мотивовані зауваження до акту. У випадку, якщо протягом одного тижня з моменту отримання акту постачальник не надасть покупцеві підписаний примірник чи не заявить письмові зауваження. Акт буде вважатись визнаним і узгодженим з боку постачальника (п. 2.7 договору).

Договір набирає силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом одного календарного року. У тому випадку, якщо сторони у термін менш ніж за 20 днів до закінчення терміну дії договору, не повідомить один одного про бажання розірвати договір або укласти новий договір, то останній вважається продовженим терміном на один рік.

Під час розгляду справи сторонами не надано суду доказів припинення відносин за вказаним договором.

Як встановлено під час розгляду справи, позивачем за період з 25.07.2014 по 23.02.2015 поставлявся відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними (а.с.29-45, зворот, 121-147).

В рахунок погашення вартості товару відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару, що підтверджується виписками (а.с.88-93, 215-217).

Так, за твердженням позивача неоплаченою залишилась частина поставленої продукції в розмірі 300 702,55грн, яка зокрема, підтверджується підписаним між сторонами актами звірки взаєморозрахунків, саме за договором №90/1 від 01.01.2010 (а.с.46, 153-170).

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити поставлений йому товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторонами у договорі встановлено, що товар оплачується протягом 65 календарних днів від дати поставки. При цьому, в договорі (п. 2.6) передбачено, що В разі коли останній день строку платежу припадає на вихідний, святковий, інший неробочий день банківської установи, днем виконання зобовязання є перший за ним робочий день.

Крім того, відповідно до ст.. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається, зокрема, на те, що сума заборгованості за поставлений товар має бути зменшена позивачем, оскільки відповідно до постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 у справі №916/4424/14, з відповідача у даній справі стягнуто 14 500,00грн компенсації на користь ТОВ «Маша і Мєдвеєдь» за порушення авторських прав.

Вказані заперечення відповідача не приймаються судом до уваги з огляду на таке.

З постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 у справі №916/4424/14 не вбачається та відповідачем не доведено суду факту того, що продукція за яку з відповідача стягнуто суму компенсації поставлена в торгівельну мережу відповідача саме позивачем, а також та саме за договором №90/1 від 01.01.2010.

Судом також не приймаються посилання відповідача на те, що така продукція, за продаж якої з відповідача стягнуто суму компенсації, була не якісною або контрафактною.

Крім того, звернення до відповідача третіх осіб, не звільняє відповідача від обовязку з оплати поставленого йому позивачем товару, а також не позбавляє ТОВ «Фоззі-Фуд» від права на звернення до суду з окремим позовом щодо стягнення з позивача суми відшкодування за поставку продукції, що могла не відповідати вимогам ЗУ «Про авторське право і суміжні права», за наявності доведеності факту поставки такої продукції позивачем.

Проте, суд зазначає, що відповідачем не заперечується існування заборгованості перед позивачем в розмірі 300 702,55грн за договором поставки №90/1 від 01.01.2010, а зазначається про те, що така заборгованість має бути зменшена на суму 14 500,00грн, які з відповідача стягнуті як компенсація за порушення авторських прав.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 300 702,55грн, а вимоги у вказаній частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 27 454,86грн пені за загальний період з 13.12.2014 по 13.06.2015.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 7.2 договору, у випадку порушення термінів оплати товару, передбачених договором, покупець оплачує на користь постачальника виключну неустойку в розмірі 0,05; від простроченої суми оплати за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», пеня розрахована позивачем виходячи з розміру 0,05%, оскільки це є меншим ніж подвійна облікова ставка НБУ.

Проте, пеня нарахована не в межах строку встановленого ч.6 ст.232 ГК України, відповідно до якої нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сторонами в договорі не встановлено можливості нарахування пені понад термін встановлений вищевказаною статтею.

Крім того, перевіривши наданий розрахунок, суд зазначає, що позивачем не за всіма накладними не вірно визначено початкову дату нарахування пені за поставленим товаром, оскільки за деякими накладними строк виконання припадав на вихідний день, у звязку з чим строк виконання обовязку з оплати переносився на перший за ним робочий день.

Так за розрахунком суду, з урахуванням початкового періоду нарахування пені, оплат здійснених відповідачем, та обмежень встановлених ч.6 ст.232 ГК України, розмір пені за заявлені періоди складає 26 334,08грн.

В задоволенні вимог про стягнення 1120,78грн пені суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 115 650,63рн інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 12 660,00грн, які нараховані за період з 13.12.2014 по 27.07.2016.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, як вже зазначалось вище позивачем не за всіма накладними не вірно визначено початкову дату нарахування пені за поставленим товаром.

Так, за розрахунком суду, розмірі 3% річних становить 12 380,85грн, в задоволенні вимог про стягнення 279,15грн 3% річних суд відмовляє.

Розмір інфляційних втрат, за розрахунком суду, складає 100 346,93грн, в задоволенні вимог про стягнення 15 303,70грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідач 32 000,00грн витрат на надання правової допомоги.

Розглянувши вказані вимоги суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на таке.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються, зокрема, з оплати послуг адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру» (який втратив чинність у відповідності з ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») та наразі чинним є ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 01.03.2016 №2/03/16, укладений між ТОВ «Правовий центр «Інтелект» (виконавець) та позивачем (замовник) у даній справі.

Відповідно до умов якого, виконавець взяв на зобовязання надавати правову допомогу щодо надання замовнику, зокрема, консультаційних юридичних послуг, представлення інтересів замовника в судах.

Відповідно до акту від 05.07.2016 ТОВ «Правовий центр «Інтелект» надано позивачу у даній справі послуги за вищевказаним договором на суму 32 000,00грн, які перераховані відповідно до платіжного доручення №257 від 06.07.2016.

А також на договір про надання правової допомоги №4-К/16 від 04.03.2016, укладений між ТОВ «Правовий центр «Інтелект» (замовник) та Адвокатським обєднанням «Краснов, Колісниченко і партнери», відповідно до якого замовник доручає, а адвокатське обєднання приймає на себе зобовязання надавати правову допомогу в порядку передоручення фізичній особі підприємцю ОСОБА_1, з питань захисту прав та законних інтересів клієнта в господарському суді Київської області.

В акті від 09.08.2016, зазначено, що адвокатським обєднанням надано позивачу у даній справі послуги на суму 32 000,00грн, які перераховані ТОВ «Правовий центр «Інтелект» Адвокатському обєднанню «Максимус» 32 000,00грн

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, а також порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 статті 1 розділу I цього Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до вимог ст. 30 Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно із приписами п 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 (зі змінами та доповненнями) "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Крім того, як визначено у вказаній постанові пленуму Вищого господарського суду України, за змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Судом встановлено, що позовна заява подана від імені позивача ОСОБА_5, на підставі довіреності від 06.04.2016 (а.с.47), яка як зазначено в договорі від 01.03.2016 №2/03/16, укладений між ТОВ «Правовий центр «Інтелект» (виконавець) та позивачем (замовник) у даній справі є директором ТОВ «Правовий центр «Інтелект», ознайомлення з матеріалами справи та представництво інтересів позивача в суді здійснено ОСОБА_6 (на підставі довіреності від 05.07.2016), який як вбачається з трудової угоди №2 від 01.07.2016 (а.с.189) є працівником ТОВ «Правовий центр «Інтелект».

Суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 або ОСОБА_6 мають свідоцтво адвоката.

При цьому, доказів представлення інтересів при розгляді даної справи представниками Адвокатського обєднання «Максимус» суду не надано, та матеріалами справи такі послуги не підтверджуються.

У звязку з чим у суду відсутні підстави для покладення на відповідача 32 000,00грн витрат на послуги адвоката.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 6596,47грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Фоззі-Фуд на користь субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 300 702,55грн основного боргу, 100 346,93грн інфляційних втрат, 12380,85грн 3% річних, 26 334,08грн пені, а також 6596,47грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 1120,78грн пені, 279,15грн 3% річних та 15 303,70грн інфляційних втрат в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 18.08.2016

Суддя С.І. Чонгова