РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2016Справа №910/11924/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний

промислово - інвестиційний банк»

про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення пені та збитків

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Кунець М.О. - по дов. №б/н від 28.08.2015р.

Від відповідача: Жихарева О.В. - по дов. №09-32/8 від 12.01.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» про:

зобов'язання виконати платіжні доручення:

№5511 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 57 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5512 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 87 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок ДПІ у Печерському районі ДФС у м. Києві №12655 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5513 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 6 100 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

стягнення пені в сумі 48,04 грн.;

стягнення збитків в сумі 66 696, 58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 порушено провадження у справі № 910/11924/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.07.2016, зобов'язано сторін надати певні документи.

'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача розгляд справи було відкладено на 08.08.2016р.

В судовому засіданні 08.08.2016р. представник позивача подав клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку із відсутністю предмету спору в частині зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення:

№5511 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 57 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5512 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 87 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок ДПІ у Печерському районі ДФС у м. Києві №12655 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5513 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 6 100 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві.

Клопотання мотивоване тим, що 15.07.2016р. відповідач виконав платіжні доручення №5511 від 21.06.2016р. №5513 від 21.06.2016р. та 18.07.2016р. платіжне доручення №5512 від 21.06.2016р.

Позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 48,04 грн. та збитків в сумі 66 696, 58 грн. представник позивача підтримав.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та збитків заперечив із підстав викладених в письмовому відзиві.

В судовому засіданні 09.08.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мастербуд" (надалі за текстом - позивач) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (надалі за тестом - відповідач, скорочено ПАТ "Промінвестбанк") було укладено договір банківського рахунку № 20-2-18/490.

На виконання договору відповідач відкрив позивачу поточний рахунок в національній валюті №4941 в ПАТ "Промінвестбанк", МФО 300012.

Згідно ст. 1066 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Станом на 12.04.2016 позивач мав залишок коштів на своєму поточному рахунку № 4941 в розмірі 415 360,89 грн.

12.04.2016 позивач виготовив та направив відповідачу платіжні доручення №№ 5496, 5497, 5498 на перерахування коштів щодо сплати податків за березень 2016 року на загальну суму 194 500 грн.

12.04.2016 позивач мав достатній залишок коштів на своєму поточному рахунку № 4941.

17.05.2016р. відповідач вищезазначені платіжні доручення повернув позивачу без виконання у зв'язку з тим, що спливли 30 календарних днів протягом яких банк платника приймає платіжні доручення до виконання.

18.05.2016р. позивач повторно подав до відповідача за допомогою Комплексу доручення на перерахування коштів щодо сплати податків за березень 2016р. на інший поточний рахунок на загальну суму 194 500,00 грн. (платіжні доручення № 5507, № 5508, № 5509). Факт прийняття (реєстрації) відповідачем 18.05.2016р. вказаних платіжних доручень вбачається з відповідних відміток на цих розрахункових документах.

Станом на 18.05.2016р. (тобто на дату отримання доручення відповідачем) залишок коштів на рахунку позивача складав 415 536,23 грн. Отже, коштівна рахунку позивача було достатньо для виконання вказаних платіжних доручень.

13.06.2016р. платіжні доручення позивача від 18.05.2016р. № 5507, № 5508, № 5509 були виконані відповідачем. Проте, з моменту, коли відповідач повинен був виконати вказані платіжні доручення та до моменту їх виконання минуло 26 днів.

10.05.2016р. позивачем були подані, а відповідачем зареєстровані за допомогою Комплексу платіжні доручення від 10.05.2016р. № 5504, № 5505, № 5506 на перерахування коштів щодо сплати податків за квітень 2016р. на інший поточний рахунок на загальну суму 150 100,00 грн.

Станом на 10.05.2016р. (тобто на дату отримання доручення відповідачем) залишок коштів на рахунку позивача складав 415 536,23 грн. Отже, на рахунку позивача було достатньо для виконання вказаних платіжних доручень.

10.06.2016р. вищезазначені платіжні доручення були повернуті відповідачем без виконання на підставі п. 3.5 Інструкції НБУ № 22, а саме у зв'язку з тим, що спливли 30 календарних днів протягом яких банк платника приймає платіжне доручення до виконання.

Станом на 10.06.2016р. (тобто на дату отримання відхилення відповідачем платіжних доручень) залишок коштів на рахунку позивача складав 425 720,40 грн. Отже, на рахунку позивача були кошти для того, щоб виконати вказані платіжні доручення.

21.06.2016р. позивачем повторно подані до відповідача за допомогою Комплексу доручення на перерахування коштів щодо сплати податків за квітень 2016р. на інший поточний рахунок на загальну суму 150 100,00 грн. (платіжні доручення № 5511, № 5512, № 5513). Факт прийняття (реєстрації) відповідачем 21.06.2016р. вказаних платіжних доручень вбачається з відповідних відміток на цих розрахункових документах.

Станом на 21.06.2016р. (тобто на дату отримання доручення відповідачем) залишок коштів на рахунку позивача складав 160 812,40 грн. Отже, коштів позивача на рахунку було достатньо для виконання вказаних платіжних доручень.

При розгляді справи судом встановлено, що 15.07.2016р. відповідач виконав платіжні доручення №5511 від 21.06.2016р. №5513 від 21.06.2016р. та 18.07.2016р. платіжне доручення №5512 від 21.06.2016р.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань відповідачем позивач нарахував останньому пеню в сумі 48,04 грн. та збитки в сумі 66 696,58 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Згідно ст. ст. 1091, 1092 ЦК України банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні. Банк повинен негайно інформувати платника на його вимогу про виконання платіжного доручення.

Згідно ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Згідно частини 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до с. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

В той же час, обставини передбачені ст. 1074 ЦК України щодо позивача відсутні.

Згідно п.22.7 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідач неправомірно неодноразово не виконав надані позивачем платіжні доручення.

Позивачем в судовому засіданні 09.08.2016р.ю надані докази того, що спірні платіжні доручення виконані відповідачам, а саме: 15.07.2016р. - платіжні доручення №5511 від 21.06.2016р. №5513 від 21.06.2016р. та 18.07.2016р. платіжне доручення №5512 від 21.06.2016р.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність предмету спору між сторонами в частині зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення:

№5511 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 57 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5512 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 87 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок ДПІ у Печерському районі ДФС у м. Києві №12655 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5513 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 6 100 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві, а тому провадження у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов»язань позивач просить стягнути з відповідача 48,04 грн. пені та 66 696,58 грн. збитків.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до п.32.2 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346 від 05.04.2001 р. у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Договором банківського рахунку від 09.02.2013р. № 20-2-18/490 інший розмір пені не обумовлений, таким чином, позивач просить стягнути законну неустойку (пеню) в силу приписів п.32.2 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Оскільки відповідачем допущено порушення зобов'язань щодо виконання платіжних доручень позивача, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені в сумі 48,04 грн. є обґрунтованими.

В частині позовних вимог про стягнення збитків в сумі 66 696,58 грн. суд відзначає.

Відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною. При цьому, загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань унормовані статтею 1166 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 вказаної статті Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи предмет позову та обставини даної справи, необхідним фактом, що потребує встановлення, є наявність або відсутність у діях відповідача протиправної поведінки, тобто поведінки, яка не відповідає вимогам закону та призводить до порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) та охоронюваних законом інтересів іншої особи.

Протиправна бездіяльність полягає в утриманні від певних дій. Протиправною бездіяльністю вважається також поведінка, коли на особу покладено юридичний обов'язок діяти в певній ситуації. Такі обов'язки можуть випливати із правових актів, умов договору, із службових обов'язків.

При цьому, важливим є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою (збитками), оскільки протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав, а шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, вина особи, яка заподіяла шкоду, презюмується та вважається встановленою, якщо такою особою не буде доведено інше.

Отже, у деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) винної поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Частиною 1 статті 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Тобто, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності. Застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків можливе за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, і вини.

Стаття 225 ГК України визначає склад та порядок визначення розміру спричинення збитків. Зокрема до складу збитків, що підлягають до відшкодування особою, яка допустила господарське правопорушення включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів, тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитки, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди, у випадках, передбачених законом.

Частинами першою та другою ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконано, а якщо вимога не була задоволена добровільно - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, оскільки відшкодування збитків є заходом цивільно-правової відповідальності, його застосування можливе лише за наявності умов відповідальності, передбаченої законом. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести факт порушення зобов'язання контрагентом, наявність і розмір понесених збитків, а також причинний зв'язок між правопорушенням і збитками. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України).

У відповідності до приписів ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

При цьому для застосування деліктної відповідальності до відповідача необхідною умовою є наявність складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду.

І лише у разі наявності всіх елементів (умов) складу господарського правопорушення воно тягне майнову відповідальність перед боржником.

Вирішуючи спір в даній справі, суд зазначає, що позивачем не надано доказів сплати сум штрафних санкцій до бюджету.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Встановлення обставин, які входять до предмету доказування в даній справі та правова оцінка доказів здійснюється судом на підставі ст. 43 ГПК України, відповідно до якої ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом на підставі внутрішнього переконання, ґрунтуючись на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, при зверненні до суду з вимогами про стягнення з відповідача збитків позивач повинен був довести як сам факт заподіяння шкоди, наявність причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою відповідача, а також докази, що підтверджують фактично понесені позивачем витрати по сплаті штрафів до бюджету.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, про те що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача збитків в сумі 66 696, 58 грн. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано докази, що підтверджують фактично понесені позивачем витрати по сплаті штрафів до бюджету.

Відповідно до ст. 44 ГПК України понесені позивачем витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем з оплати послуг адвоката в сумі 50 000 грн. суд відзначає, що

Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2016. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мастербід» та адвокатом Тімакіною Лілєю Володимирівною, яка у відповідності до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25.10.2004р. є адвокатом, було укладено Договір про надання послуг адвоката.

Відповідно до умов якого (п. 1.1) адвокат

зобов'язується надати ТОВ послуги по підготовці усіх необхідних документів для звернення до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» по договору банківського рахунку №20-2-18/490 від 09.12.2014р, а

ТОВ зобов'язується оплатити такі послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у відповідності до умов Договору від 31.05.2016р. на користь Виконавця було сплачено 50 000,00 грн., що підтверджується платіжним документом № 1739 від 01.06.2016р.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

Як зазначено у п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до п. 6.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем на користь адвоката Тімакіної Л.В. було сплачено 50 000,00 грн. за надання послуг адвоката згідно договору №31/05/16 від 31.05.2016р.

З огляду на викладене та враховуючи, часткове задоволення позову, співрозмірність ціни позову та вартості наданих позивачу адвокатських послуг, суд дійшов висновку що витрати на оплату послуг адвоката є неспіврозмірними сумі позову, тобто явно завищеними, а т ому приходить до висновку про обмеження розміру відшкодування позивачу витрат на оплату послуг адвоката, та стягнення з відповідача на користь позивача витрати за послуги адвоката в розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 33, 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний Банк" виконати платіжні доручення:

№5511 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 57 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5512 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 87 000 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок ДПІ у Печерському районі ДФС у м. Києві №12655 в ГУ ДКСУ у м. Києві;

№5513 від 21.06.2016р. шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 6 100 грн. з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на рахунок УДКСУ у Печерському районі ГУ ДКСУ у м. Києві №0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві припинити на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний Банк" (01001, м. Київ, провулок Шевченка, будинок 12, ідентифікаційний код 00039002) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастербуд" (01001, м. Київ, вулиця Щорса, 29, ідентифікаційний код 32155089) 48 (сорок вісім) грн. 04 коп. пені, 1 388 (одна тисяча триста вісімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору та 5 000 (п'ять тисяч) грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В іншій частині позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.08.2016р.

Суддя Трофименко Т.Ю.