ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2016 р. Справа № 909/642/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Кузь В.Л.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Петрик К.О.

Розглянув апеляційну скаргу від 21.04.2016 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Івано - Франківськ

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2016

у справі № 909/642/15

за позовом ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4, м.Івано - Франківськ

до відповідача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_2, м.Івано - Франківськ

про виконання зобов'язань та сплату штрафних санкцій за ліцензійним договором стосовно знаку для товарів і послуг

за участю представників сторін :

від позивача ОСОБА_5 представник;

від відповідача ОСОБА_6 представник.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 909/642/15 розподілено до розгляду в складі колегії - головуючий суддя Кузь В.Л. судді Галушко Н.А., Данко Л.С.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2016 р. у справі № 909/642/15 (головуючий суддя Скрипничук І.В. судді: Миронюк С.О. Ніколаєв М.І.) позов задоволено частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 147 180,60 грн. боргу, 420 516 грн. штрафу, 11 344,35 грн. судового збору. У решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2016 р. у справі № 909/642/15 скасувати та прийняти постанову, якою в позові відмовити.

При цьому, скаржник посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано, що подані відповідачем квитанції за червень 2013 року на суму 6775 грн., за жовтень 2013 року на суму 10890,55 грн., листопад 2013 року на суму 6590 грн., за грудень 2013 року на суму 10210 грн., за січень 2014 року на сум 17023 грн., за лютий 2014 року на суму 6148 грн. є доказами сплати ліцензіатом початкового платежу відповідно до п.п. 10.2.,10.3 ліцензійного договору на підставі виставленого рахунку.

Крім того, скаржник вказує про те, що суд, задовольняючи позов про стягнення штрафу, не було враховано наявність кримінального провадження щодо викрадення документів відповідача із приміщення, в якому проводилася його діяльність, віднесена до предмета ліцензійного договору, а також судом не було враховано п. 10.4. ліцензійного договору. згідно з яким відповідач не міг розпочати діяльність закладу і виконання ліцензійного договору без наявності підписаного між сторонами акту про готовність закладу. При цьому, як зазначає скаржник, позивач не надав суду доказів, що заклад не був відкритий та не працював у звязку з відсутністю такого акту.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.05.2016.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду розгляду апеляційної скарги відкладався.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду № 357 від 15.07.2016 у звязку з відпусткою суддів Галушко Н.А. та Данко Л.С. зобовязано провести автоматичну заміну складу колегії суддів у справі № 909/642/15.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.07.2016 у звязку з відпусткою суддів Галушко Н.А. та Данко Л.С. у склад колегії суддів для розгляду справи № 909/642/15 введено замість суддів Галушко Н.А. та Данко Л.С. - суддів Бойко С.М. та Желіка М.Б.

У письмових поясненнях від 15.07.2016 скаржник зазначив на наступне:

- позивач не надав суду доказів повідомлення відповідача про проведення перевірки, отримання відповідачем письмового висновку за результатами перевірки від 3-7.04.2013, 23.10.2013, 30.04-05.05.2014;

- в акті (а.с. 41Т.І) зазначено, що його складено технологом ТОВ «ОСОБА_7 Компані» і затверджено в цей день зазначеним товариством, яке в свою чергу було зареєстровано лише через 15 днів після дати складання акту;

- акти перевірки від 21.11.2013, від 13.06.2014, від 12.03.2014 стосуються кавярні «Бест Кофі», а згідно ліцензійного договору від 03.03.2013 закладом є «Best burger»;

- оскільки сума початкового платежу була значною, відповідач за усною домовленістю з позивачем йому кошти в шість етапів на загальну суму в розмірі 57 383,50 грн., що становить 7066 дол США за офіційним курсом НБУ, встановленим на день виплати цієї суми;

- факт отримання позивачем коштів згідно з ліцензійним договором від 03.03.2013 підтверджується ним у поясненнях (Т. ІІ, а.с. 67) та копією розписки позивача про отримання такого платежу (Т.ІІІ, а.с. 186).

У судовому засіданні від 01.08.2016 за згодою представників сторін було оголошено перерву до 01.08.2016.

Перед початком судового засідання від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи письмових доказів, а саме фотокопії розписки позивача про сплату відповідачем початкового платежу та фотокопії акту готовності закладу до відкриття від 08.03.2013.

Судова колегія, розглянувши подане клопотання позивача не вбачає підстав для його задоволення, оскільки умовою проведення судової технічної експертизи письмових доказів є обовязкова наявність оригіналів цих документів. Проте, як зазначив представник відповідача в попередніх судових засіданнях надати оригінал розписки про сплату відповідачем початкового платежу не є можливим через його втрату. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що таке клопотання позивач не подавав під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Перед початком судового засідання від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду за нововиявленими обставинами Господарським судом Івано-Франківської області справи № 909/359/15 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання права на розподіл прибутку за фактом дії договору простого товариства в період з 16.09.2014 по 31.03.2015, стягнення прибутку на суму 176 008,25 грн. та штрафних санкцій в розмірі 232 370 грн.

Судова колегія, розглянувши подане клопотання відповідача не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на те, що відповідачем не подано доказів прийняття до розгляду судом першої інстанції заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області в справі № 909/359/15 за нововиявленими обставинами. Окрім цього, суд апеляційної інстанції визначає правильність прийнятого місцевим господарським судом рішення відповідно до наявних на час його прийняття доказів. Наявність нововиявлених обставин по іншій справі ще повинна бути встановлена судом у визначеному порядку і разом з цим, не є додатковим доказом, а процесуальною можливістю переглянути рішення суду згідно розділу ХІІІ ГПК України.

Позивач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд оскаржуване рішення залишити без з мін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав правомірності та обґрунтованості рішення суду.

Представники сторін навели в судових засіданнях свої доводи та заперечення з приводу поданої апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України в судовому засіданні 01.08.2016 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судових засіданнях пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2016 у справі № 909/642/15 відсутні, зважаючи на таке:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2013 між ФОП ОСОБА_4 (позивач) як ліцензіаром та ФОП ОСОБА_2 (відповідач) як ліцензіатом 03.03.2013 укладено Ліцензійний договір №5 (далі - Ліцензійний договір) (т.1 а.с. 60-79). Відповідно до п. 3.1 Ліцензійного договору ліцензіар зобов'язується надати ліцензіату для здійснення ним Бізнесу у Закладі та на визначених у цьому Договорі умовах Ліцензію, а ліцензіат сплатити роялті за надану Ліцензію. Як випливає із положень розділу 1 Ліцензійного договору під терміном "Заклад" (з врахуванням інших термінів, вказаних у цьому розділі) сторони розуміють фірмовий ресторан швидкого обслуговування під торгівельним знаком "Best Burger", який обладнаний та діє згідно Стандартів та Системи (спеціально розроблена ліцензіаром інформація по веденню бізнесу, що є конфіденційною інформацією) і призначений для надання Послуг (реалізації товарів, розроблених і затверджених ліцензіаром). Заклад займає площу 330 кв.м та знаходиться за адресою: Україна, 58000, м.Чернівці, вул. Червоноармійська, 71, ТЦ "Майдан", третій поверх (далі - Заклад).

Відповідно до пункту 10.1 загальна ціна даного договору складається з початкового платежу та роялті.

Пунктами 10.2 та 10.3 ліцензійного договору сторони передбачили, що початковий платіж сплачується в розмірі 7000 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день проведення розрахунку. Початковий платіж здійснюється ліцензіатом у формі 100 % попередньої оплати та сплачується протягом 5 (пяти) банківських днів після підписання даного договору шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок ліцензіара. Моментом здійснення оплати вважається фактичне зарахування коштів на банківський рахунок ліцензіара.

Як зазначено позивачем, в порушення зазначених умов ліцензійного договору відповідачем (ліцензіатом) не було здійснено сплати початкового платежу в розмірі 147 180,60 грн. (відповідно до розрахунку позивача), як одноразової винагороди за право ведення бізнесу за умовами п.п. 10.2, 10.3 ліцензійного договору.

Натомість, на підтвердження своїх доводів про сплату початкового платежу скаржником було додано до матеріалів справи копії квитанцій про поповнення платіжної картки 440588…..68 в період з 13.06.2013 по 05.02.2014, а саме за червень 2013 року на суму 6775 грн., жовтень 2013 року на суму 10890,55 грн., листопад 2013 року на суму 6590 грн., грудень 2013 року на суму 10210 грн., січень 2014 року на суму 17023 грн., лютий 2014 року на суму 6148 грн. Як вбачається з цих квитанцій, в них не зазначено платника та отримувача коштів. Натомість, відповідач зазначає про те, що дані платежі були ним здійснені шляхом перерахування коштів на рахунок позивача як наслідок усної домовленості між сторонами щодо розтермінування сплати початкового платежу.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст. 174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 8.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим господарським судом позов у частині стягнення з відповідача 147 180,60 грн. початкового платежу (гривневий еквівалент 7 000 дол США за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день звернення з позовом до суду) на виконання п.п. 10.2., 10.3. умов ліцензійного договору від 03.03.2013 задоволено цілком обґрунтовано.

Щодо доводів скаржника про сплату ним початкового платежу на умовах розтермінування, які було усно погоджено з позивачем, суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до пунктів 10.2 та 10.3 ліцензійного договору початковий платіж сплачується в розмірі 7 000 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день проведення розрахунку. Початковий платіж здійснюється ліцензіатом у формі 100 % попередньої оплати та сплачується протягом 5 (пяти) банківських днів після підписання даного договору шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок ліцензіара. Моментом здійснення оплати вважається фактичне зарахування коштів на банківський рахунок ліцензіара.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не довів належними та допустимими доказами сплату ним на рахунок позивача відповідно до умов ліцензійного договору початкового платежу в розмірі 7 000 дол США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день проведення розрахунку, тобто протягом 5 (пяти) банківських днів після підписання даного договору шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача, квитанції, додані відповідачем про сплату початого платежу шляхом поповнення платіжної картки 440588…..68 в період з 13.06.2013 по 05.02.2014, не є такими доказами сплати відповідачем цього платежу, оскільки не містять даних про сплату (навіть частинами) саме початкового платежу. Доводи відповідача про наявність усної домовленості між сторони щодо розтермінування сплати початкового платежу не є підтвердженими та заперечуються позивачем у справі.

Посилання відповідача на фотокопію розписки позивача про сплату відповідачем початкового платежу за станом на березень 2014 року, яка засвідчена відповідачем (Т.ІІІ, а.с. 186), судом апеляційної інстанції не беруться до уваги як належний доказ на підтвердження цієї обставини, оскільки в матеріалах справи міститься лише фотокопія такої розписки, а відповідач не подав оригіналу такої розписки. Суд апеляційної інстанції також зазначає, що дана розписка не містить жодних ідентифікаційних ознак стосовно того, що ОСОБА_4, який у ній зазначений є тією фізичною особою підприємцем, який уклав ліцензійний договір.

Разом з тим, позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що сплата відповідачем сум відповідно до квитанцій від 13.06.2013, від 26.10.2013, від 07.11.2013, від 16.12.2013, від 10.01.2014, від 05.02.2014 є сплатою відповідачем 3 % роялті та 30 % прибутку, внесених на банківську картку позивача, що підтверджується випискою з рахунку «Головна каса» по закладу швидкого харчування «Бест Бургер» в м. Чернівці (вул. Героїв Майдану, 71), яка сформована з бази даних ліцензованої програмної продукції «ііko», що використовувалася для ведення фінансового обліку в Закладі в період з 03.03.2013 по 15.09.2014 (Т. ІІ, а.с. 72-79). Дані твердження позивача відповідачем під час розгляду справи в суді спростовані не були.

Львівський апеляційний господарський суд зазначає, що згідно пп. 10.5., 10.6. сторони погодили, що ліцензіат сплачує ліцензіарові роялті в розмірі 3 % від щомісячного валового доходу у вигляді щомісячних платежів до 5-го числа місяця, наступного за звітним шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ліцензіара. Ліцензіат сплачує ліцензіарові роялті починаючи з 3-го календарного місяця від дати відкриття закладу. Якщо виходити з доводів відповідача про те, що акт готовності Закладу до відкриття був підписаний 08.03.2013, а перший платіж був здійснений 13.06.2013, тобто через три місяці, то дана обставина підтверджує позицію позивача, що ним були отримані від відповідача лише певні суми роялті, а не початкового платежу.

Разом з тим, посилання відповідача на те, що без сплати початкового платежу відповідач за умовами п. 10.4. ліцензійного договору не мав би можливості розпочати роботу Закладу не підтверджують обставини щодо сплати ним цього платежу, оскільки не повязані між собою початковий платіж мав бути сплачений протягом 5-ти банківських днів після підписання договору, а не після початку діяльності закладу.

Пунктом 6.3.7. ліцензійного договору ліцензіар має право розірвати договір в односторонньому порядку згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 17.8.3 ліцензіар може розірвати даний договір в односторонньому порядку без погодження з ліцензіатом, виходячи лише з виявлення таких фактів (обставин), зазначених у п. 17.7.1-17.7.20 даного договору, що підтверджено документально.

Відповідно до п. 17.8.11 ліцензійного договору у випадку припинення дії договору згідно з п. 17.8.3 даного договору ліцензіат зобовязаний сплатити ліцензіару штраф у розмірі суми в гривнях, що еквівалентні 20000 дол США за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день виплати даної суми, протягом одного місяця з дати отримання ліцензіатом повідомлення від ліцензіара про розірвання договору.

Порядок застосування норми про односторонню відмову від ліцензійного договору розяснено Постановою Пленуму ВГСУ №12 від 17.10.2012, а саме пунктом 5.5: У застосуванні положень частини другої статті 1110 ЦК України необхідно мати на увазі, що передбачена нею можливість відмови від ліцензійного договору не потребує для своєї реалізації звернення до суду. Відмова вважається такою, що відбулася, з моменту одержання ліцензіаром або ліцензіатом повідомлення про неї, якщо інше не передбачено договором.

Статтею 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов'язань міститься в частині 1 статті 193 ГК України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 236 ГПК України як один з видів оперативно-господарських санкцій за порушення зобовязання є одностороння відмова від зобовязання, а ст. 651 ЦК України визначено, що у разі односторонньої відмови від договору, договір є розірваним.

Статтею 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинне гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасниками господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Підписуючи ліцензійний договір, сторони погодили предмет, ціну та строк дії договору, також визначили свої права та обовязки за даним договором.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.07.2015 у справі № 909/359/15, яке набрало законної сили відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2015, було відмовлено в позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання права на розподіл прибутку за фактом дії договору простого товариства в період з 16.09.2014 по 31.03.2015. При розгляді справи № 909/359/15 місцевим господарським судом було встановлено наступне:

«сторони при укладенні Ліцензійного договору визначили підстави для одностороннього розірвання Договору, відповідні юридичні наслідки у вигляді припинення прав та обов'язків сторін настають з часу, вказаного у повідомленні, при цьому незалежно від фактичного отримання такого повідомлення ліцензіатом. Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що вона не отримувала повідомлення про розірвання Ліцензійного договору, оскільки в матеріалах справи міститься копія такого повідомлення ліцензіара із наведенням підстав для розірвання цього Договору та докази його направлення, що відповідно до умов Договору є достатнім для дотримання порядку одностороннього розірвання договору. Як уже вказувалось вище, ліцензіар листом вих №14 від 12.09.2014 повідомив ліцензіата (позивача) про розірвання Ліцензійного договору з 15.09.2014 з посиланням на пункти 17.8.3 та 17.8.4 Ліцензійного договору щодо права на розірвання договору, виходячи з виявлення фактів (обставин), зазначених у п.п. 17.7.1-17.7.20 даного Договору, (т.а.с101,102). Підставою для розірвання Ліцензійного договору вказано порушення ліцензіатом умов договору, що передбачені п.п.17.7.2, 17.7.3, 17.7.6, 17.7.10, 17.7.15,17.7.9. Ліцензійного договору. Документальні підтвердження - акти про виявлені порушення в роботі Закладу за період 2013, 2014 років, тобто в період коли відповідальною за ведення Бізнесу в Закладі була ОСОБА_2 (т.1 а.с.93-95). Даного листа було відправлено поштовим зв'язком позивачу 12.09.2014 (т.1 а.с.103). Таким чином, Ліцензійний договір розірвано з 15.09.2014».

Тобто, як встановлено судом першої інстанції при розгляді справи № 909/359/15 позивачем було прийнято рішення про розірвання в односторонньому порядку ліцензійного договору, повідомлення про розірвання ліцензійного договору було надіслано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 12.09.2014 (Т. І, а.с. 36-37).

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи обставини, які встановлені судом першої інстанції при розгляді справи № 909/359/15, про припинення дії ліцензійного договору № 5 від 03.03.2013 згідно з п. 17.8.3 даного договору , тобто з підстав порушення умов цього договору ліцензіатом, які зазначені в п.п. 17.7.1-17.7.20, та які в свою чергу мають преюдиційне значення при розгляді даної справи, позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 420 516 грн., нарахованого на підставі п. 17.8.11 ліцензійного договору, є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Крім цього, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в позові про стягнення штрафів в розмірі 1300 грн. згідно п. 17.8.9 ліцензійного договору, 170000 грн. згідно з п. 17.8.15 ліцензійного договору, 17000 грн. згідно з п. 17.3 ліцензійного договору, 10512 грн. згідно з п. 17.8.9 ліцензійного договору, з огляду на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Разом з цим, рішення суду в цій частині позивачем не оскаржувалося.

За таких обставин, розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, Львівський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги за результатами перегляду рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2016 р. у справі № 909/642/15 покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2016 р. у справі № 909/642/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу від 21.04.2016 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Івано Франківськ залишити без задоволення.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 04.08.2016.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Желік М.Б.