РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016Справа №910/6664/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ"

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРИДИЧНА КОНСАЛТИНГОВА СЛУЖБА"

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР"

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Грицик А.С. - довіреність № б/н від 05.05.16, представник;

Від відповідача: Гладишенко М.І. - довіреність № б/н від 30.10.15, представник;

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Цуканова С.Г. - довіреність № 27-27952/16 від 22.06.16, представник;

Від третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Гладун А.І. - керівник;

Від третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Чурікова Т.Ю. - довіреність № б/н від 20.03.15, представник;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ" про:

1. Визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим номером в реєстрі нотаріальних дій № 38.

2. Застосування до сторін наслідків недійсності правочину - Договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим номером в реєстрі нотаріальних дій № 38 шляхом:

- визнання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" стороною (кредитором) за кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16 червня 2007 року, зі змінами та доповненнями внесеними: Додатковою угодою № 1 від 10 липня 2009 року до кредитного договору № 5/71385-Л/2615 від 16 червня 2007 року; Додатковою угодою № 2 від 27 жовтня 2009 року до кредитного договору № 5/71385-Л/2615 від 16 червня 2007 року; Додатковою угодою № 3 від 06 січня 2010 року до кредитного договору № 5/71385- Л/2615 від 16 червня 2007 року;

- визнання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" стороною (кредитором) за кредитним договором № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року, зі змінами і доповненнями, внесеними: Додатковою угодою № 1 від 08 квітня 2008 року за Кредитним договором № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року; Додатковою угодою № 2 від 29 вересня 2008 року за Кредитним договором № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року; Додатковою угодою № 3 від 10 липня 2009 року за Кредитним договором № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року; Додатковою угодою № 4 від 27 жовтня 2009 року за Кредитним договором № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року; Додатковою угодою № 5 від 06 січня 2010 року за Кредитним договором № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні Договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ" було допущено ряд порушень законодавства України та обмежень, встановлених Національним Банком України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/6664/16 та призначено до розгляду на 12.05.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 за клопотанням позивача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, за клопотанням відповідача як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРИДИЧНА КОНСАЛТИНГОВА СЛУЖБА", а також за ініціативою суду залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" та, відповідно, відкладено розгляд справи на 08.06.2016.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.05.2016р. задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи у закритому судовому засіданні, розгляд справи № 910/6664/16 здійснюється у закритому судовому засіданні.

08.06.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 розгляд справи призначено на 30.06.2016.

Ухвалою суду від 30.06.16р. за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 07.07.16р.

В судовому засіданні з 07.07.16 р. по 13.07.16 р. та з 13.07.16 р. по 21.07.16р. відповідно на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

В судове засідання 12.05.16р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

У судові засідання 30.06.16 р., 13.07.16 р. та 21.07.16 р. з'явились уповноважені представники позивача, відповідача та третіх осіб.

Так, у судовому засіданні 12.05.16р. представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 12.05.16р. подав клопотання б/н від 12.05.16 р. про долучення до матеріалів справи документів, а саме: копій постанови правління НБУ 692/БТ від 30.10.14 р., постанови правління НБУ № 560/БТ від 11.09.14р. та наказу ПАТ «Дельта Банк» № 2650 від 03.11.14 р. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 12.05.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва уповноваженим представником позивача подано клопотання б/н від 12.05.16 р. про залучення до участі у справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, зокрема, Національного Банку України, так як рішення у даній справі може вплинути на права та інтереси Національного Банку України, оскільки відбулось порушення вимог Постанови Правління Національного Банку України від 30.10.2014 р. №692/БТ. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло 2 примірники клопотань про долучення документів до матеріалів справи б/н від 08.06.2016 та б/н від 29.06.2016, які судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 08.06.2016, в якому останній заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та зазначає, що заявляючи вимогу про визнання договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 недійсним позивач мав зазначити в якості підстави позову обставин, які б свідчили про порушення норм акту цивільного законодавства - Цивільного кодексу України. Натомість вимоги позивача обґрунтовані іншими підставами, а саме посиланням на встановлення нікчемності оспорюваного договору з підстав визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в п.п.2, 3, 6 ч. 3 ст. 38:

- банк здійснив відчуження активу за ціною, значно нижчою від звичайної ціни;

- внаслідок укладення оспорюваного правочину банк взяв на себе зобов'язання, внаслідок виконання яких його було визнано неплатоспроможним;

- в результаті укладення оспорюваного договору банк надав переваги одному з власних кредиторів.

Проте, на думку відповідача, матеріали справи містять належні докази на підтвердження відсутності підстав для віднесення зазначеного вище правочину до категорії нікчемності, зазначені доводи позивача щодо нікчемності оспорюваного правочину не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються рішенням господарського суду м. Києва від 30.09.2015 по справі №910/17428/15 за позовом ТОВ "НВЦ "ТОР" про визнання договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 недійсним, яке залишено без змін після його перегляду в апеляційному та касаційному порядку.

Щодо вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину, остання на думку відповідача не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від основної про визнання правочину недійсним та не підлягає задоволенню; відповідачем до початку розгляду справи подано заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «ЮРИДИЧНА КОНСАЛТИНГОВА СЛУЖБА», оскільки останній є кредитором ТОВ "НВЦ "ТОР" за кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.06.2007, відповідно заявлена позивачем вимога про визнання за ним прав кредитора за кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.06.2007 не може бути задоволена, оскільки пред'явлена до неналежного відповідача, останній не володіє зазначеними правами вимоги; належне виконання зобов'язань ТОВ "НВЦ "ТОР", як за кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 16.11.2007 було забезпечене іпотекою нерухомого майна. Відповідно, у суду відсутні підстави визнавати наявність у будь-кого прав кредитора за кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.06.2007 в силу положень ч. 4 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у зв'язку з їх припиненням та фактичним виконанням. Відзив на позовну заяву б/н від 08.06.2016 судом долучений до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника третьої особи 1 надійшли письмові пояснення б/н від 08.06.2016, в яких Фонд гарантування вкладів фізичних осіб підтримав позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника третьої особи 3 надійшли пояснення б/н від 07.06.16 р., в яких ТОВ «НВЦ «ТОР» зазначає про безпідставність позовних вимог, посилаючись при цьому на той факт, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві в якості підтвердження заявлених позовних вимог, вже були досліджені Господарським судом міста Києва у справі № 910/17428/15, та рішенням від 30.09.15р., залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.12.15 р. та Вищого господарського суду України від 16.02.16 р., в задоволенні позову ТОВ «НВЦ «ТОР» до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент» та ТОВ «Юридична консалтингова служба», за участю третіх осіб ТОВ «Ріелком» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відмовлено, з огляду на дотримання під час укладення спірного Договору про відступлення права вимоги від 04.04.15р. всіх вимог, встановлених чинним законодавством України. Вказані обставини, на думку відповідача, згідно ст. 35 ГПК України є преюдиціальними, доказування не потребують, та в свою чергу спростовують позовні вимоги позивача. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 13.07.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли наступні документи :

1. Клопотання про призначення судової економічної експертизи б/н від 13.07.2016, в якому просив призначити у справі судово-економічну експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, поставивши на вирішення експерта наступне питання:

Яка ринкова вартість майнових прав за кредитними договорами № 5/71385- Л/2615 від 16 червня 2007 року та № 8/71385-Л/2615 від 26 листопада 2007 року, укладеними між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «ТОР» станом на 04 лютого 2015 року;

2. Заява про забезпечення позову б/н від 13.07.2016, в якій позивач на підставі ст.ст. 66, 67 ГПК України просить суд вжити заходів для забезпечення позову шляхом накладення арешту на наступне майно:

1. Нежитлові приміщення, загальною площею 1 769,8 м , що знаходиться за адресою: вул. Анрі Барбюса, 5-в (літера А) та складаються з: нежитлових приміщень за № 1 по № 20, № І (групи приміщень № 151) (в літ. А) - офіс загальною площею 572,20 м2; нежитлових приміщень за № 1 по № 25, № І (групи приміщень № 150) (в літ. А) - офіс загальною площею 597,40 м2; нежитлових приміщень за № 1 по № 31, № І (групи приміщень № 149) (в літ. А) - офіс загальною площею 600,20 м2;

2. Нежилі офісні приміщення, які складаються з кімнат за наступними кодами: 101-12,28 м2, 101.1. - 11,99 м2, 102- 62,73 м2, 104 - 37,94 м2, 105 - 4,85 м2, 109 - 7,68 м2, 110 - 7,68 м2, 111 - 2,19 м2, 112 - 2,19 м2, 113 - 215,63 м2, 114 - 939,23 м2 загальною площею 1 304,39 м2, що знаходяться на першому поверсі адміністративного будинку за адресою: м. Київ, вул. Горького (Антоновича), 172.

3. Нежилі офісні приміщення, які складаються з кімнат за наступними кодами: 202 - 5,13 м2, 207 - 34,33 м2, 218 - 2,20 м2, 219 - 8,42 м2, 220 - 2,20 м2, 221 - 12,55 м2, 222- 14,53 м2, 232 - 1 455,81 м2 загальною площею 1 535,17 м2, що знаходяться на другому поверсі адміністративного будинку за адресою: м. Київ, вул. Горького (Антоновича), 172.;

При цьому в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач посилається на можливість відчуження майна, яке було передано ПАТ «Дельта Банк» за договорами іпотеки, якими забезпечувалось виконання зобов'язань за кредитними Договорами № 5/71385-J1/2615 від 16 червня 2007 року та № 8/71385-J1/2615 від 26 листопада 2007 року. Документи долучені судом до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 21.07.16р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли заперечення б/н від 21.07.2016 на заяву про забезпечення позову та клопотання про призначення експертизи, які судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 21.07.16р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова служба" надійшли письмові пояснення б/н від 14.07.2016 на заяву про забезпечення позову та клопотання про призначення судової експертизи, які судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 13.04.2016 р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи та оголошував перерву в судових засіданнях, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України за клопотанням представника позивача, поданим до початку судового засідання 12.05.2016р., здійснено фіксування судового процесу по розгляду даної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача, відповідача та третіх осіб було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 27, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача, відповідача та третіх осіб не заявлено.

В судових засіданнях 07.07.16р., 13.07.16р. та 21.07.16р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві та відповів на питання суду.

Представник відповідача в судових засіданнях 07.07.16р., 13.07.16р. та 21.07.16р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судових засіданнях 07.07.16р., 13.07.16р. та 21.07.16р. підтримав позовні вимоги, викладені позивачем у позовній заяві.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРИДИЧНА КОНСАЛТИНГОВА СЛУЖБА" в судових засіданнях 07.07.16р., 13.07.16р. та 21.07.16р. підтримав заперечення відповідача проти позовних вимог, надав пояснення по справі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" в судових засіданнях 07.07.16р., 13.07.16р. та 21.07.16р. підтримав заперечення відповідача проти позовних вимог, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, відповідача та третіх осіб, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 04 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Первісний кредитор за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» (Новий кредитор за договором, відповідач у справі) було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір), відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами № 1 від 10 липня 2009 року, № 2 від 27 жовтня 2009 року, № 3 від 06 січня 2010 року, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами № 1 від 08 квітня 2008 року, № 2 від 29 вересня 2008 року, № 3 від 10 липня 2009 року, № 4 від 27 жовтня 2009 року, № 5 від 06 січня 2010 року, а саме право вимоги за Договором - 1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916 грн. 00 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп.; право вимоги за Договором - 2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245 грн. 91 коп.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Договором -1 та Договором - 2 на день укладання цього Договору становить 16 443 518 доларів США 40 центів США та 14 723 грн. 71 коп., що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 275 097 175 грн. 62 коп.

Разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передається за цим Договором, до Нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язання, а саме Іпотечними договорами, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В. 26 листопада 2007 року та зареєстрованими в реєстрі нотаріальних дій за №№ 115, 117, 119, 121; Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 18 червня року та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 3506; Іпотечним договором посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.В. 30 квітня 2009 року, зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 771; Договором поруки № 33/71 Лп/2615 від 26 листопада 2007 року (п.1.3 Договору).

Відповідно до п. 1.4 Договору з моменту набрання чинності цим Договором та за умови перерахування коштів у розмірі та у терміни, зазначені у п.п. 1.5, 1.6 цього Договору на рахунок Первісного кредитора, Новий кредитор повністю замінює Первісного кредитора у Договорі - 1 та Договорі - 2, зазначеному в п.1.1 цього Договору, та отримує всі його права, що виникають з договорів, укладених в забезпечення виконання Боржником зобов'язань за Договором -1, Договором - 2.

Згідно з п. 1.5 Договору сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Договором - 1 та Договором - 2, що підлягає сплаті Новим кредитором на користь Первісного кредитора становить 25 000 000 грн. 00 коп. без ПДВ, з яких: 12 500 000 грн. 00 коп. - ціна відступлення права вимоги за Договором -1; 12 500 000 грн. 00 коп. - ціна відступлення права вимоги за Договором - 2.

За умовами п.1.6 Договору Новий кредитор зобов'язаний сплатити на користь Первісного кредитора ціну відступлення права вимоги за Договором - 1 та Договором - 2, зазначену в п.1.5 цього Договору, не пізніше 06.02.2015 року.

У п. 1.7 Договору визначено, що право вимоги за Договором - 1 та Договором - 2 до Нового кредитора переходить виключно після повної сплати останнім на користь Первісного кредитора ціни відступлення права вимоги за Договором - 1 та Договором - 2.

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін і нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, з урахуванням умов, викладених в п. 4.5 цього Договору (п. 5.3 Договору).

Вказаний Договір підписано представниками сторін та засвідчено печатками первісного та нового кредиторів, а також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 38.

При цьому ціна відступлення була сплачена Банку новим кредитором (ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент») з його поточного рахунку, відкритого в ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується відповідними виписками банку, наявними в матеріалах справи.

Факт здійснення перерахування коштів та їх розмір сторонами не заперечувався.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення за плату, та не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами Договору про відступлення права вимоги до нового кредитора переходить право вимоги первісного кредитора за Договором позики (кредитним договором), в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Моментом переходу права вимоги первісного кредитора за Кредитними договорами до нового кредитора є момент повної сплати останнім на користь первісного кредитора ціни відступлення права вимоги за договорами.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Так, згідно умов п. 3.1 Договору первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору протягом 5-ти робочих днів з моменту повної оплати останнім ціни відступленого права вимоги у розмірі та у терміни, визначені в п.п.1.5-1.6, п.2.2. цього договору, документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов'язання боржником.

У відповідності до положень ст. 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Вказаним приписам цивільного законодавства кореспондують умови п. 2.1 Договору, згідно якого первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання цієї вимоги боржником.

За таких обставин, за матеріалами справи судом встановлено факт заміни в основних зобов'язаннях первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент», яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням всіх необхідних умов Договору про відступлення права вимоги від 04.02.15р.

В результаті новий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» отримало право замість первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» вимагати від боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" сплати заборгованості в розмірі 275 097 175, 62 грн. на виконання умов Кредитних Договорів 1 та 2.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Так, статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

При цьому процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.15 р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.15 р. прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації», відповідно до якого в ПАТ «Дельта Банк» з 03.03.15 р. була запроваджена тимчасова адміністрація строком з 03.03.15 р. по 02.06.15 р. включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08.04.15 р. внесено зміни до рішення № 51 від 02.03.15 р. та тимчасову адміністрацію запроваджено з 03.03.15 р. по 02.09.15 р., рішенням від 03.08.15 р. № 147 строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено по 02.10.15 р. включно.

Постановою Правління Національного Банку України № 664 від 02.10.15 р. відкликана банківська ліцензія та розпочата процедура ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02.10.15 р. та на виконання Постанови НБУ № 664 від 02.10.15 р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05.10.15 р. по 04.10.17 р. включно та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 47-51 Закону, Кадирову В.В.

Згідно частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно ч. 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частинами 1, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що комісією ПАТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, створеної згідно наказу № 67 від 11 березня 2015 року (зі змінами, внесеними наказом № 270 від 23 квітня 2015 року) на виконання ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» затверджено результати перевірки та виявлено Договір про відступлення права вимоги від 04 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A.B. за реєстровим номером № 38 в реєстрі нотаріальних дій, який був укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент», та віднесено до нікчемних правочинів в розумінні пунктів 1, 2, 3, 4 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з протоколу № 27 від 27 липня 2015 року засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.15 р.

Зокрема, підставою для визнання договору нікчемним позивачем зазначено той факт, що:

здійснивши відступлення прав вимоги згідно Договору в розмірі, який (за офіційним курсом НБУ) складав 275 097 175,62 грн., за ціною 25 000 000,00 грн., яка більше ніж на 24,37 % відрізняється від розміру (вартості) вимоги, позивач фактично відмовився від власних майнових вимог;

за укладеним Договором банк, до дня визнання його неплатоспроможним, взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за Кредитними договорами, що стало однією з причин його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами;

позивач, уклавши Договір відступлення та в подальшому прийнявши оплату за ним без реальних грошових надходжень, фактично відмовився від власних майнових вимог, та окремому кредитору - ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент» - було передано майно (майнові права) банку, через що останнім отримані переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку;

саме по собі укладення Договору відступлення та надання за цим договором права третій особі (ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент») змінювати параметри обтяжень забезпечення в державних реєстрах є порушенням обмежень, встановлених НБУ щодо діяльності ПАТ «Дельта Банк» Постановою НБУ № 692/БТ від 30.10.14 р., отже, уклавши спірний Договір, Банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до приписів Закону України «Про банки і банківську діяльність».

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

У відповідності до приписів чинного законодавства 31 липня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» надіслало ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент», ТОВ «НВЦ «ТОР», ПНКМНО Літвінову A.B., ТОВ «Ріелком» за вих. № 6173, № 6172, № 6174, № 6801 відповідно повідомлення про нікчемність правочину - Договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Літвіновим A.B. за реєстровим номером № 38.

Факт направлення вказаних повідомлень підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів у цінні листи, датованих 05.08.15 р., та відповідного реєстру згрупованих поштових відправлень.

Окрім того, на виконання ст. 216 Цивільного кодексу України ПАТ «Дельта Банк» застосував наслідки нікчемності правочину, здійснивши повернення ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент» коштів, списаних в рахунку оплати за договором відступлення прав вимоги від 04 лютого 2015 року в сумі 25 000 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 53688532 від 30 липня 2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Таким чином, спір у даній справі виник внаслідок того, що, на думку позивача, укладаючи з відповідачем Договір відступлення права вимоги, який не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, банк здійснив відчуження майна за ціною, значно нижчою від звичайної, взяв на себе зобов'язання, що стало однією із причин його неплатоспроможності, та відмовився від власних майнових вимог, надавши переваги, не встановлені для нього законодавством, відтак, вказаний Договір є нікчемним з підстав, визначених в ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в зв'язку з чим посилаючись на приписи ст. ст. 215, 216, 236 Цивільного кодексу України позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання його недійсним та, відповідно, застосування наслідків недійсності правочину.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В свою чергу будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Приписами ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено перелік підстав, за наявності яких уповноважена особа Фонду гарантування вкладів може віднести договір чи інший правочин, укладений банком, до числа нікчемних.

Згідно з наведеним,під час дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відтак, саме договори, зазначені в ч. 3 цієї статті, є нікчемними.

При цьому, як зазначалось вище, уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується. Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, стверджуючи про нікчемність Договору про відступлення права вимоги від 04.02.15 р., повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує встановлення нікчемності правочинів та настання відповідних наслідків.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

В свою чергу суд зазначає, що у справі Господарського суду міста Києва № 910/17428/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробничий центр "ТОР" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова служба", за участю третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелком" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, серед яких, в тому числі, оспорюваний Договір про відступлення права вимоги від 04.02.15р., встановлені обставини, пов'язані з нікчемністю Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.15 р., який є предметом спору у даній справі.

Зокрема, як зазначено в рішенні Господарського суду мста Києва від 30.09.15 р. у справі № 910/17428/15, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.12.15 р. та Вищого господарського суду України від 16.02.16 р., Договір про відступлення права вимоги від 04.02.15 р. не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, оскільки за вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ» сплатило на користь останнього 25 000 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6 від 04.02.2015р.

При цьому, ціна відступлення права вимоги була визначена сторонами на підставі двох звітів про незалежну оцінку ринкової вартості майнових прав за кредитним договором №8/71385-Л2615 та №5/71385-Л/2615, складених ТОВ «Незалежна експертна компанія «Правий берег» 04.02.2015р. на замовлення ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент». Належним чином завірені копії вказаних звітів знаходяться в матеріалах справи № 910/6664/16.

Як вбачається зі змісту постанови Вищого господарського суду України у справі № 910/17428/15 від 16.02.16 р., доводи ПАТ «Дельта Банк», якими обґрунтовуються позовні вимоги, є аналогічними доводам в обґрунтування позову у даній справі.

Зокрема, про відчуження майна (майнових прав) за ціною, значно нижчою від звичайної ціни ґрунтуються на тому, що станом на дату укладення оспорюваного правочину сума заборгованості позивача за двома кредитними договорами перед Банком становила 16 443 518, 40 дол. США, що станом на дату укладення договору становило еквівалент 275 097 175, 62 грн., тоді як ціна відступлення права вимоги за оспрюваним правочином становила 25 000 000,00 грн.

ПАТ «Дельта Банк» ототожнюються поняття номінального розміру заборгованості за кредитним договором та ринкової вартості ціни права вимоги.

Оцінка майна, майнових прав (надалі оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, визначеними в статті 9 Закону України «Про оцінку майна майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (ст. 3 Закону).

В свою чергу висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Отже, виключно на підставі звіту про оцінку майнових прав можна стверджувати про відповідність та/або не відповідність ринковим цінам ціни відступлення права вимоги, визначеної сторонами у відповідному договорі.

Визначаючи ринкову вартість прав вимоги за кредитними договорами, які були відступлені безумовно підлягають врахуванню такі фактори як стан обслуговування боргу, платоспроможність позичальника, наявність застави, її належне оформлення, процес стягнення боргу або звернення стягнення на заставлене майно.

Як зазначено у вказаній постанові ВГСУ, в даному випадку висновки про заниження ціни відступлення права вимоги ПАТ «Дельта Банк» зроблені виключно на підставі балансового обліку заборгованості позивача за кредитними договорами, що в жодному разі не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні господарсько-процесуального закону.

Отже, за висновками касаційної інстанції, підлягають відхиленню доводи ПАТ «Дельта Банк» стосовно того, що Договір про відступлення права вимоги не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, оскільки за вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал менеджмент» сплатило на користь останнього 25 000 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №6 від 04.02.2015р.

Окрім того, як зазначено в судових рішеннях у справі № 910/17428/15, ПАТ «Дельта Банк» посилаючись на те, що Договір про відступлення прав вимоги від 04.02.2015р. передбачає пільги (переваги) під час дії тимчасової адміністрації в порушення п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не наводить жодних конкретних положень договору, які передбачали б надання зазначених переваг (пільг).

Доводи ПАТ «Дельта Банк» про те, що укладання оспорюваного правочину стало однією із причин його неплатоспроможності, на які серед іншого позивач посилається в даному спорі, також відхилені судами, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, які б підтвердили наявність причинно-наслідкового зв'язку між укладенням договору про відступлення права вимоги між банком та ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент» та визнання банку неплатоспроможним.

На підтвердження зазначених доводів банк посилався лише на ту обставину, що розрахунок за зазначеним договором відбувся за рахунок грошових коштів ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент», що обліковувалися на рахунку, відкритому у ПАТ «Дельта банк», водночас, посилання на нормативно-правові акти, які б підтверджували незаконність або неможливість проведення розрахунків за рахунок таких грошових коштів відсутні.

Також колегією суддів Вищого господарського суду України під час перегляду справи № 910/17428/15 не прийнято до уваги аналогічні зазначеним в даному позові посилання банку на Постанову НБУ №692, якою ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії проблемних, як обґрунтування власних доводів та заперечень, оскільки зазначена постанова жодним чином не обмежувала банк у праві укладення договорів про відступлення права вимоги, або у можливості використання коштів клієнтів, розміщених на рахунках у банку при взаємному розрахунку, зазначеною постановою банк було обмежено у погашенні заборгованості за рахунок заставного майна, вивільненні майна з-під обтяжень застави та обмежено банк у праві передавати власне майно у заставу третім особам. Жодне з обмежень, встановлених НБУ, не було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину.

Касаційною інстанцією також підтримано висновок судів попередніх інстанцій, що укладання Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015р. мало наслідком отримання банком прибутку без прийняття на себе жодних грошових зобов'язань, оскільки останній набув статус кредитора, а не боржника, а тому посилання Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на п.2 ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим.

Отже, враховуючи вищевикладене, суди при розгляді справи № 910/17428/15 дійшли висновку, що при укладенні Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015р. було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, та жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим договором не настала, у зв'язку з чим доводи ПАТ «Дельта Банк» не приймаються до уваги.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення містяться в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якого не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленою рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.15 р. у справі № 826/14352/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.12.15 р. та Вищого господарського суду України від 16.02.16 р. обставини щодо дотримання при укладанні Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 року всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, та ненастання за цим договором жодної з підстав нікчемності правочину, передбаченої ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тобто відповідності оспорюваного Договору приписам чинного законодавства. При цьому вказаний факт відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Суд зазначає, що підставами позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову належать лише юридичні факти, тобто ті, з яким нормами матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів матеріального правовідношення.

Інших підстав нікчемності Договору про відступлення права вимоги, укладеного між позивачем та відповідачем, окрім зазначених вище, позивачем в позовних вимогах не зазначено та суду не надано.

Окрім того, позивачем в процесі розгляду справи незважаючи на наявність у справі звітів про оцінку ринкової вартості майнових прав заявлялось клопотання про призначення судово-економічної експертизи з метою визначення ринкової вартості майнових прав за кредитними договорами станом на 04.02.15 р. з посиланням на необхідність такого документального підтвердження з огляду на наявність наданого позивачем звіту про експертну оцінку ринкової вартості грошової вимоги за кредитними договорами, проведеного 14.03.16 р. на замовлення ПАТ «Дельта Банк» Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал», і згідно якого вартість майнових прав по Кредитним договорам станом на 04 лютого 2015 р. становить 102 607 404,00 грн., з яких по Кредитному договору 1 - 42 506 156,00 грн., по Кредитному договору 2 - 60 101 248,00 грн.

Виходячи із вказаної оцінки майнових прав позивач прийшов до висновку, що купівельна ціна була на 24,37 % нижчою від реальної вартості, що згідно ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є ознакою нікчемності правочину, посилаючись при цьому в тому числі на вказаний звіт як на одну з підстав поданого позову, та непогоджуючись із врахованою сторонами під час укладення Договору про відступлення права вимоги від 04.02.15р. ціною відступлення прав вимоги.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи має бути доручено компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Вищий господарський суд України у п.2 Постанови пленуму № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Отже, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Тобто, за приписами вказаної норми, письмові докази - це документи, в яких містяться відомості про певні обставини, що мають значення для справи, які повинні містити відомості, що мають значення для справи та виконані у формі цифрового, графічного запису або іншим способом, який дає змогу встановити достовірність документа.

Предметом даного спору є визнання правочину недійсним, в обґрунтування якого позивач посилається на віднесення Договору до категорії нікчемних з підстав, зокрема, вчинення останнього за цінами, що відрізняються від звичайних (від вартості майнових прав).

При цьому висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності.

Отже, виключно на підставі звіту про оцінку майнових прав можна стверджувати про відповідність та/або невідповідність звичайним (ринковим) цінам ціни продажу прав вимоги, визначеної сторонами у оспорюваному Договорі.

При цьому, позивач, визначаючи оспорюваний правочин таким, що відноситься до категорії нікчемних, помилково ототожнює номінальний розмір заборгованості за кредитним договором з ринковою вартістю ціни права вимоги, висновки про заниження ціни відступлення права вимоги ПАТ «Дельта Банк» зроблені виключно на підставі балансового обліку заборгованості позивача за кредитними договорами, що, за висновками суду, не може бути підставою для нікчемності договору.

Натомість доказів проведення відповідної оцінки відчуження майнових прав під час розгляду судом господарського спору у справі № 910/17428/15, а також на момент винесення рішення у вказаній справі від 30.09.15 р. ПАТ «Дельта банк» суду не надано.

В свою чергу наданий позивачем звіт про оцінку майнових прав від 14.03.16 р. розцінюється судом як намагання здійснити переоцінку доказів у справі, а саме фактичних обставин укладення Договору про відступлення права вимоги від 04.02.15 р., які були предметом дослідження в процесі судового розгляду господарської справи № 910/17428/15, та якою, відповідно, встановлено відповідність ціни Договору ринковій вартості, а також законність прийняття рішення про віднесення правочину до категорії нікчемних.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного в задоволенні клопотання про призначення судово - економічної експертизи б/н від 13.07.2016 судом відмовлено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зважаючи на той факт, що підстави позовних вимог спростовуються рішеннями господарських судів у справі № 910/17428/15, які набрали законної сили, за висновками суду позивач не довів суду нікчемності правочину про відступлення права вимоги від 04.02.15 р., у зв'язку з чим підстави для застосування наслідків недійсності провочину відсутні, що в свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про визнання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" стороною (кредитором) за кредитним договором № 5/71385-Л/2615 та кредитним договором № 8/71385-Л/2615.

Також розглянувши в судовому засіданні 21.07.16 р. клопотання позивача про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національний банк України суд зазначає, що відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України третя особа може бути залучена до участі у справі за її заявою, а також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду, який виносить з даного питання ухвалу з обов'язковим зазначенням у ній, на стороні кого (позивача чи відповідача) залучається ця третя особа.

Згідно п. 1.6 постанови № 18 питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

За таких обставин, беручи до уваги той факт, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження впливу винесення рішення з даного господарського спору безпосередньо на права та/або обов'язки НБУ та залучення вказаної банківської установи як третьої особи до участі у справі жодним чином предметно на розгляд даної справи не впливає, за відсутності достатнього обґрунтування, в задоволенні клопотання ПАТ "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ " Дельта Банк" про залучення НБУ до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача судом відмовлено.

Щодо поданої позивачем заяви про забезпечення позову суд зазначає, що нормами ст. 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, одним з яких, зокрема, є накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова № 16) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 Постанови № 16 умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості. Натомість як зазначили представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні, вищезазначені транспортні засоби використовуються відповідачем для безпосереднього здійснення його господарської діяльності.

На підставі викладеного суд зауважує, що тягар доказування того, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього може зникнути чи зменшитись за кількістю, покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову та підлягає доказуванню на загальних підставах в порядку приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Втім, викладені у заяві про вжиття заходів до забезпечення позову обставини мотивовано лише припущеннями позивача та його власними інтересами.

У заяві про забезпечення позову позивачем не наведено інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, і доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду позивачем не надано.

З огляду на вищевикладене, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності законодавчо передбачених підстав для застосування заходів до забезпечення позову позивачем суду не надано, суд не вважає за необхідне застосування відповідних заходів забезпечення позову, а тому в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - нежитлові приміщення судом відмовлено.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним та настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 05 серпня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя Селівон А.М.