донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

12.07.2016 справа №905/543/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: суддіМарченко О.А. Зубченко І.В., Колядко Т.М.
Представники сторін: Від прокуратури: від позивача: від відповідача: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення господарського суду Хряк О.О. - за посвідченням №028256 не з'явився; не з'явився; Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м.Маріуполь Донецької області Донецької області
від у справі04 серпня 2015 р.(повний текст складено та підписано 06.08.2015р.) № 905/543/15 (суддя Н.В. Величко)
за позовом до Прокурора Приморського району міста Маріуполя, м.Маріуполь Донецької області в інтересах Держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м.Маріуполь Донецької області
простягнення 158 416,24 грн.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 04.08.2015р. у справі №905/543/15 позовні вимоги Прокурора Приморського району міста Маріуполя, м.Маріуполь Донецької області в інтересах Держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м.Маріуполь Донецької області про стягнення 158 416,24 грн., з яких: 154 256,25 грн. - сума основної заборгованості та 4159,99 грн. - пеня - задоволені у повному обсязі.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, м.Маріуполь Донецької області подана апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати судове рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права та тим, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого суду, не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся за відсутністю відповідача, не повідомленим належним чином про місце та час засідання суду, а також неврахування положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", відповідно до яких відповідач звільняється від виконання своїх обов'язків щодо сплати за тимчасове користування державним та комунальним майном і орендної плати за землю до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану та неврахування судом факту надання послуг відповідачем з розміщення соціальної реклами за дорученням Позивача. Крім того, зазначає про відсутність в оскаржуваному рішенні обґрунтованого розрахунку суми заборгованості.

Прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, через канцелярію суду позивач надіслав письмові пояснення по справі, відповідно до яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Ухвалами Донецького апеляційного господарського суду про порушення апеляційного провадження та про відкладення у даній справі сторони були попереджені про те, що у разі нез'явлення в судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Прокурор Приморського району міста Маріуполя в інтересах Держави в особі Виконавчого комітету Маріупольської міської ради звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 заборгованості за договором про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів № 47 від 16.05.2013 р. за період 10.04.2014р. по 10.06.2015р. в загальному розмірі 158 416,24 грн., з яких: основний борг в розмірі 154 256, 25 грн. та пеня в розмірі 4159,99грн.

Як зазначає позивач, за наведеним договором останній надав відповідачу у тимчасове платне користування місця для розташування рекламних засобів, що підтверджує наявними у матеріалах справи рішенням виконкому міської ради № 209 від 15.05.2013 року, договором про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів №47 від 16.05.2013р. із додатками та додатковими угодами, розрахунком розміру позовних вимог, претензією № 39 від 22.04.2015р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобов'язань за договором про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів №47 від 16.05.2013р. щодо своєчасного внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення зовнішньої реклами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Так, 16.05.2013р. між Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (Виконком) та Фізичною особою-підприємця ОСОБА_5 (Розповсюджувач) укладено договір № 47 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, в п.1.1 якого встановлено, що на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 15.05.2013р. №209 "Про розгляд звернень суб'єктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території м. Маріуполя" Виконком надає Розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього Договору.

На виконання вимог п.1.2 договору, Додатками №№1-3 до договору №47 від 16.05.2013р. сторони визначили місця розташування рекламних засобів, які надаються Виконкомом в тимчасове платне користування Розповсюджувачу, період та розмір оплати відносно кожного місця, а саме: АДРЕСА_2 АДРЕСА_3; АДРЕСА_4 АДРЕСА_5.

Згідно з п.1.3 договору місця розташування рекламних засобів являють собою площу зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або території на відкритій місцевості у межах м. Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м. Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюється Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

Пунктом 2.3.2 договору передбачено обов'язок Розповсюджувача отримати у встановленому порядку дозвіл на розміщення зовнішньої реклами на місця розташування рекламних засобів, наданих йому в користування, та не розміщувати рекламні засоби до отримання відповідного дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем, у відповідності до положень договору, отримано необхідні дозволи на розміщення зовнішньої реклами.

Відповідно до п.2.3.15 договору, Відповідач зобов'язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати платежі, передбачені розділом 2 цього договору.

За умовами п.3.2. договору, розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданими в користування Розповсюджувачу становить 13 689,34 грн. в місяць.

18.01.2014р. сторони у додатковій угоді №01 визначили, що розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів становить 12 296,94грн. в місяць з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2013р.

20.03.2014р. сторонами укладено Додаткову угоду №02 з додатками, відповідно до якої сторони змінили п.п. 3.2., 3.3. договору та виклали їх в наступній редакції:

« 3.2. Розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданими в користування Розповсюджувачу, визначається у додатку № 1 до додаткової угоди № 2.

3.3. Розрахунок розміру плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наведений у Додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору.

Загальна сума договору за п'ять років після отримання розповсюджувачем відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами, становить 493 619,76 грн.

Внесенння плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів здійснюється Розповсюджувачем згідно з Додатком 2, який є невід'ємною частиною цього договору.»

Згідно з п. 3.5 договору, внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється Розповсюджувачем (відповідачем): перший платіж - протягом п'яти робочих днів з дня укладання договору; наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю за який здійснюється оплата.

Згідно з п. 3.6 зобов'язання Розповсюджувача щодо внесення плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів вважається виконаним у день зарахування коштів до міського бюджету м. Маріуполя.

Тобто, плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів здійснюється розповсюджувачем без отримання рахунку, шляхом перерахування грошових коштів до міського бюджету м. Маріуполя.

Відповідно до розділу 5 "Строк договору" сторони визначили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. У випадку отримання розповсюджувачем дозволу на розміщення зовнішньої реклами на місцях, наданих йому в користування на підставі цього договору, цей договір діє протягом строку, на який видано відповідний дозвіл, але не більше 5 років. Строк цього договору не підлягає автоматичному поновленню.

Договір № 47 від 16.05.2013 р. з додатками підписано сторонами без розбіжностей. Матеріали справи містять дозвіл Виконавчого комітету Маріупольської міської ради на розміщення зовнішньої реклами Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 в Жовтневому районі міста Маріуполя по: АДРЕСА_6 АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9

Таким чином, враховуючи узгоджені сторонами умови розділу 5 "Строк договору" договору № 47 від 16.05.2013 р., наявність дозволів на розміщення зовнішньої реклами Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 з терміном дії з 16.04.2013 по 16.04.2018 рр., договір № 47 від 16.05.2013р. діє протягом строку, на який видано відповідний дозвіл, тобто до 16.04.2018р.

За несвоєчасну або неповну сплату платежів за користування місцями розташування в міський бюджет встановлена відповідальність Розповсюджувача зовнішньої реклами у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. (п. 6.4. Договору.)

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2014р. Позивачем на адресу Відповідача направлено претензії №39 від 22.04.2015р. за вих.№586 та №57 від 28.08.2014р. за вих. № 1017 з вимогами про сплату заборгованості, про що свідчать фіскальні чеки № 4776 від 24.04.2015р. та № 5798 від 29.08.2014р., копії яких наявні в матеріалах справи. Проте, зазначені претензії відповідач залишив без задоволення.

Одночасно, відповідачем до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою надано додаткові угоди, які визначають розмір щомісячної плати з урахуванням розміщення соціальної реклами.

З додатків апеляційної скарги вбачається, що 18.01.2014р. між сторонами укладено Додаткову угоду №01, відповідно до якої розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів становить 12 296,94грн. в місяць з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2013р., а Додатковою угодою №3 від 17.07.2015р. визначено розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, який становить 6819,93грн. в місяць з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2014р. Між тим, з п.2 означених Додаткових угод вбачається, що останні набирають чинності з моменту їх підписання, а отже Додаткова угода №01 - з 18.01.2014р. та Додаткова угода №3- з 17.07.2015р.

В свою чергу, Прокурор в інтересах держави в особі Позивача звернувся з позовними вимогами про стягнення з Відповідача заборгованості за період з 10.04.2014р. по 10.06.2015р. в сумі 154256,25грн., та пені в сумі 4159,99грн. нарахованої за період з 11.04.2014р. по 10.10.2014р.

Відповідно до ст.43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3 Господарського кодексу України регламентуються насамперед його положеннями, Цивільним кодексом України, Законом України "Про рекламу", Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами" № 2067 від 29.12.2003р. та умовами договору.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, відповідно до п.2.3.15 договору, Відповідач зобов'язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати платежі, передбачені розділом 2 цього договору.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що внесення плати за тимчасове користування місцями здійснюється Розповсюджувачем (відповідачем): перший платіж - протягом п'яти робочих днів з дня укладання договору; наступні платежі - авансом до 10 числа місяця, що передує місяцю за який здійснюється оплата.

Відповідно до розрахунку позивача, предметом розгляду у даній справі є заборгованість у сумі 154 256,25грн. за період з 10.04.2014р. по 10.06.2015р., яка складається з:

-щомісячного платежу за тимчасове користування місцями розміщення реклами, який на цей період встановлений додатковою угодою №2 у розмірі 7209,51грн., а усього у складі стягуваного боргу становить 108 142,65грн. (7209,51 х 15 платежів за визначений період);

-щомісячного платежу з погашення реструктуризованої додатком №2 (графіком) до додаткової угоди №2 від 20.03.2014р. заборгованості з щомісячної плати, яка до цього моменту становила 12296,94грн. і за період з 16.04.2013р. по 10.03.2014р. включно склала 147 563,28грн. Сторони, змінюючи в порядку ст.ст.653, 654 Цивільного кодексу України умови виконання грошових зобов'язань щодо погашення означеної заборгованості передбачили її сплату рівними частинами по 3074,24грн. кожного 10 числа місяця (тобто одночасно із поточними щомісячними платежами) впродовж періоду з квітня 2014р. по березень 2018р. включно. Відтак, складова стягуваної в межах цієї справи сума грошових зобов'язань з погашення реструктуризованої заборгованості за означеним вище Графіком становить 46 113,60грн. (3074,24 х 15 періодів).

При цьому, доводи відповідача щодо необгрунтованості нарахування позивачем суми заборгованості не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до умов пункту 1 додаткової угоди №01 від 18.01.2014р., розмір плати за користування місцями розташування рекламних засобів складає 12 296,94грн. в місяць з урахуванням розміщення соціальної реклами протягом 2013р.

Також, відповідно до ч.3. ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Як вбачається з матеріалів справи, Додатком № 1 до договору, сторонами визначено перелік місць розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами та погоджено період тимчасового користування, а саме з 16.04.2013р. по 16.04.2018р.

Наразі, до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що на час розгляду цього спору наявні підстави для звільнення відповідача, як розповсюджувача за договором, від обов'язку вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в передбачений договором строк.

Таким чином, позивач свої обов`язки за договором виконав належним чином, надавши відповідачу у користування місця розташування рекламних засобів, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного внесення плати за тимчасове користування місцями розміщення зовнішньої реклами за період з 10.04.2014р. по 10.06.2015р. не виконав, у зв`язку з чим на момент подання позовної заяви до суду за останнім утворилась заборгованість в розмірі 154 256,25грн.

Виходячи з наведеного, оскільки відповідачем не надано доказів сплати заборгованості на суму 154 256,25грн., Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 допущено порушення вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України щодо належного виконання договірних зобов'язань. Тому, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 154 256,25грн. судом першої інстанції задоволені обґрунтовано.

При цьому не приймається до уваги посилання скаржника в апеляційній скарзі на положення статті 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", відповідно до якої, на період проведення антитерористичної операції скасовується орендна плата за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, оскільки скасування грошових зобов'язань щодо користування державним та комунальним майном на період проведення АТО стосується орендних правовідносин, тоді як спірні правовідносини між сторонами регламентуються спеціальними нормами Закону України "Про рекламу" і Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами" № 2067 від 29.12.2003. Одночасно, певна спорідненість правового регулювання правовідносин сторін, що є предметом даного судового розгляду із орендними правовідносинами не може бути підставою для застосування вказаної статті навіть в порядку ч.1 ст.8 ЦК України, оскільки всупереч умов застосування аналогії закону питання щодо стягнення плати за розміщення місць реклами унормовано спеціальними нормами цивільного законодавства і не потребує субсидіарного застосування норм про оренду в цій частині.

Одночасно, у зв'язку з порушенням відповідачем строків внесення плати за користування місцями розташування рекламних засобів, позивачем нараховано суму пені за період з 11.04.2014р. по 10.10.2014р. в розмірі 4 159,99грн.

Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановлених законом або договором мір відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За приписом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як зазначалось вище, пунктом 6.4 договору сторони визначили, що за несвоєчасну або неповну сплату платежів за користування місцями розташування рекламних засобів розповсюджувач (відповідач) сплачує виконкому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення пені за період з 11.04.2014р. по 10.10.2014р. в розмірі 4 159,99грн., апеляційна інстанція вважає його арифметично вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності задоволення позовних вимог у цій частині.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо невірно застосованих норм діючого законодавства судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області з урахуванням мотивів, зазначених апеляційним судом, відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству.

Також, як вбачається з апеляційної скарги, відповідач просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 04.08.2015р. у справі №905/543/15, оскільки судом першої інстанції його не було повідомлено належним чином про місце та час засідання суду, що на думку скаржника є порушенням вимог ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом ст.64 ГПК України, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що у відповідності до штампів канцелярії господарського суду Донецької області ухвала про порушення провадження у справі та рішення господарського суду від 04.08.2015р. у справі №905/543/15 направлялись рекомендованими листами за юридичною адресою відповідача, яка зазначена у позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних - осіб підприємців, а саме: АДРЕСА_10

В матеріалах справи №905/543/15 міститься поштий конверт про повернення поштової кореспонденції від відповідача з відміткою поштового відділення зв'язку "за закінченням терміну зберігання" та повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 з датою вручення відповідачу рішення господарського суду 25.08.2015р.

Також, апеляційним судом встановлено, що адреса, вказана позивачем у позові та адреса, за якою було спрямовано кореспонденцію господарського суду Донецької області, співпадає з адресою, зазначеною апелянтом в апеляційній скарзі, тобто у апеляційного суду відсутні підстави вважати неналежним повідомлення апелянта про час та місце судового засідання. В свою чергу, зворотнього відповідачем не доведено.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача, а тому підстави для скасування судового рішення в порядку ст. 104 ГПК України - відсутні.

Відсутність в оскаржуваному рішенні означеного детального розрахунку вказаних складових належних до стягнення сум дійсно не узгоджується із приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в контексті вимог до обґрунтованості судового рішення як за усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) з застосування ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р., наведеної Скаржником (справи "Проніна проти України", "Хаджинастасиу проти Греції"), так і вимог, що випливають з п.п.1, 2 Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 23.03.2012р.

Разом із тим, означені порушення процесуального законодавства при оформлені рішення за своїми наслідками не призвели до неправильного вирішення спору по суті, а отже - не можуть бути підставою для задоволення апеляційних вимог згідно із ч.2 ст.104 Господарського процесуального кодексу України. Наразі, оскільки означений недолік було виправлено на стадії апеляційного перегляду, колегія суддів не вбачає ознак порушення ст.6 вказаної вище Конвенції у згаданому Скаржником аспекті при прийнятті рішення, яке набуває законної сили (даної постанови). В свою чергу, відповідачем не надано контррозрахунку суми заборгованості ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції.

Одночасно, період за який стягується заборгованість в межах даної справи становить з 10.04.2014р. по 10.06.2015р., відтак доводи апелянта відносно неврахування судом при прийнятті рішення Додаткової угоди №3 від 17.07.2015р. є безпідставними, оскільки відповідно до п.2 остання набирає чинності з моменту підписання - 17.07.2015р., а тому, на період формування розглядуваної заборгованості дія означеної угоди не розповсюджується.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Клопотання Прокурора про здійснення його заміни в порядку ст.25 Господарського процесуального кодексу України через правонаступництво Маріупольської місцевої прокуратури №1 за Приморську районну прокуратуру м. Маріуполя судом відхиляється, оскільки за змістом ч.1 ст.18 та ст.29 Господарського процесуального кодексу України учасником розглядуваної справи є прокурор як посадова особа (безвідносно від поточної назви органу прокуратури, в якій він працює), а не прокуратура як орган. В свою чергу, прокурор не віднесений до кола осіб, приведених в ст.25 цього Кодексу України, щодо яких здійснюється процесуальне правонаступництво.

Враховуючи наведене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 04.08.2015р. у справі №905/543/15 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м.Маріуполь Донецької області - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 04.08.2015 р. у справі №905/543/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Зубченко І.В.

Колядко Т.М.