номер провадження справи 35/37/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2016 Справа № 914/1298/16

Суддя господарського суду Запорізької області Топчій О.А.

при секретарі Рачук О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача ОСОБА_1, довіреність № б/н від 04.05.2016 р.;

Від відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м. Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю Індустріалінвест, м. Запоріжжя

про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

16.05.2016р. до господарського суду Львівської області з позовною заявою звернулось Львівське міське комунальне підприємство Львівтеплоенерго до Товариства з обмеженою відповідальністю Індустріалінвест про визнання договору № 1881/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.03.2016 р. укладеним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 714 Цивільного кодексу України, ст.ст. 275, 444 Господарського кодексу України, на приписи Закону України Про теплопостачання, Правила користування тепловою енергією, затвердж. Постановою КМУ від 03.10.2007 р. № 1198. При цьому вказує, що у житловому будинку по пр. Червоної Калини, 97, знаходиться нежитлове приміщення, яке належить ТОВ Індустріалінвест і до якого ЛМКП Львівтеплоенерго поставляється теплова енергія. За твердженням позивача, на направлену на адресу ТОВ Індустріалінвест пропозицію щодо укладення договору останній не відповів, направлений йому для підписання примірник договору № 1881/А від 01.03.2016р. про постачання теплової енергії в гарячій воді на час подачі позову не підписаний.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 19.05.2016р. матеріали господарської справи № 914/1298/16 за позовом Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго до Товариства з обмеженою відповідальністю Індустріалінвест про визнання договору укладеним направлено за підсудністю до господарського суду Запорізької області.

30.05.2016р. матеріали господарської справи № 914/1298/16 надійшли до господарського суду Запорізької області. Автоматизованою системою документообігу господарського суду здійснено розподіл справ між суддями та визначено позовну заяву до розгляду судді Топчій О.А.

Ухвалою від 31.05.2016р. судом порушено провадження у справі № 914/1298/16 та присвоєно вищевказаній справі номер провадження 35/37/16. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду і вирішення справи по суті, судове засідання призначено на 05.07.2016 р.

Ухвалою суду від 05.07.2016р., на підставі ст. 69 Господарського кодексу України строк розгляду справи продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладався на 11.08.2016р.

За письмовим клопотанням представника позивача фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позові та наданих суду додаткових поясненнях. За доводами позивача, ним здійснюється постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Львів , вул. пр. Червоної Калини, 97. Згідно довідки Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» зазначене приміщення належить на праві власності відповідачу, на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2005р. Оскільки чинним законодавством передбачено користування тепловою енергією лише на підставі договору, позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір та направив відповідачу проект договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Однак відповідачем договір не було підписано. У звязку з чим, посилаючись на норми ст.ст. 202, 207, 509, 626, 638, 642 ЦК України, ст.ст. 179, 181, 275 ГК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», просить визнати укладеним договір № 1881/А від 01.03.2016 року про постачання теплової енергії в гарячій воді, в редакції ЛМКП «Львівтеплоенерго».

10.08.2016 р. канцелярією господарського суду отримано заяву позивача про уточнення позовних вимог, в яких позивач відзначає, що в ході розгляду справи позивачу стало відомо, що між ЛМКУ «Львівтеплоенерго» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендарем) укладено договір №1888/А від 20.05.2016 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді на приміщення у м. Львові, пр. Червоної Калини, 97, п. 10.1 якого узгоджено, що цей договір діє з дня його підписання і до 01 жовтня 2017 р., умови якого застосовуються до відносин сторін до його укладення, а саме з 23 серпня 2014 р. З метою уникнення порушення норм чинного законодавства, позивач просить уточнити позовні вимоги, вказавши, що Договір № 1881/А від 01.03.2016 р. діє до 1 жовтня 2016 р. Крім того, позивачем вносяться зміни до п. 1.3 Додатку № 1 до Договору щодо обсягів постачання теплової енергії.

Розглянувши надану позивачем заяву від 04.08.2016 р. вих. № б/н, суд відзначає, що фактично позивач в своїх поясненнях змінює предмет позову, оскільки резолютивна частина позову містить нові (інші) умови договору.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Отже, право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту часу, коли господарський суд після відкриття судового засідання, розяснення сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обовязків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог. Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача. Зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача.

В своїй заяві позивач просить змінити предмет позову, зазначивши інші умови Договору. Проте, оскільки розгляд справи по суті вже розпочато у судовому засіданні 05.07.2016 р., подана заява судом не приймається.

Відповідач у судове засідання призначене на 11.08.2016 р. не зявився, про причини неявки суд не повідомив, у відзиві на позов та поясненнях наданих суду 29.07.2016 р. зазначив, що ТОВ Індустріалінвест є власником нежитлового приміщення за адресою м. Львів, вул. пр. Червоної Калини, 97/110, однак не є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води, оскільки послуги не отримувало і не мало намір отримувати, жодних договорів про їх постачання не укладало. Згідно договору оренди нежитлового приміщення № 2-А від 01.03.2012р. та договору оренди нежитлового приміщення № 3-А від 23.08.2014р. ТОВ Індустріалінвест передало вказане нежитлове приміщення в оренду ФОП ОСОБА_2, орендні правовідносини тривають з 01 березня 2012 року по теперішній час. За доводам відповідача, дійсним споживачем послуг з центрального опалення та гарячої води є ФОП ОСОБА_2. Крім того, відповідач вказує, що наданий проект договору № 1881/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01 березня 2016 р. не відповідає умовам типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затв. Постановою КМУ від 21.07.2005 р. № 630, що є порушення п. 8 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

В наданих суду письмових поясненнях від 29.07.2016 р. відповідач зазначає, що 20 травня 2016 р. між Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенергія» та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді № 1888/А, копію якого надано до матеріалів справи, тому, вимога позивача про визнання укладеним іншого договору з одним і тим же предметом та по одному й тому ж обєкту є незаконною. Також, просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог, оскільки зважаючи на вимоги про застосування його умов до відносин сторін, які виникли до його укладення, з 01 березня 2013 р., строк давності за вказаною вимогою сплив з 01 березня 2016 року.

Відповідно до підпункту 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В даному випадку, ухвали суду направлено судом на адресу відповідача: 69096, м.Запоріжжя, вул. Сакко і ОСОБА_1, 3, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача, визначеним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Направлена на адресу відповідача ухвала від 05.07.2016 р. до суду не поверталася.

Крім того, відповідач був обізнаний про судове засідання призначене на 11.08.2016 р. про що свідчить підпис уповноваженого представника відповідача на повідомлені про відкладення розгляду справи від 05.08.2016 р.

Отже, про час та місце слухання даної справи відповідач був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В пункті 15 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/675 від 14.08.2007 р. «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року» (із змінами та доповненнями) зазначено, що у разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Оскільки про час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, враховуючи обмеженість розгляду справи визначеними законом процесуальними строками та достатність матеріалів справи для розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 11.08.2016 р. справу розглянуто в межах встановленого строку, прийнято на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Львівське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» здійснює постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Львів, вул. пр. Червоної Калини, 97, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Індустріалінвест» (відповідачу у справі), на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2005 р.

За доводами позивача, ним було направлено на адресу відповідача лист № 08-230 від 10.03.2016 р. з пропозицією оформити договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 1881/А від 01.03.2016 р. та один примірник повернути на адресу теплопостачальної організації. Також, у даному листі позивач зазначив перелік документів, які необхідно надати відповідачу. Разом з листом відповідачу було направлено 2 примірники договору. Відповідач, в свою чергу, підписаний зі свого боку договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді на адресу позивача не повернув. У звязку з чим, позивач звернувся з позовом до суду з вимогою визнати договір № 1881/А купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.03.2016 року укладеним в редакції позивача.

Розглянувши матеріали справи, суд знаходить доводи позивача не обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондує з приписами статті 20 Господарського кодексу України, якими унормовано, що права та законні інтереси субєктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обовязку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Передбачені законом способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є, зокрема, забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен зясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав особи, яка звернулася до суду з позовом, а також наявність спору між сторонами, оскільки в силу ст.12 ГПК України господарським судом підвідомчі справи саме у спорах, що виникають між сторонами з тих або інших підстав, і, відповідно ухвалити рішення про захист порушеного права або відмову позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом даного позову є заявлена Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» вимога до Товариства з обмеженою відповідальністю Індустріалінвест про визнання договору № 1881/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.03.2016 р. укладеним.

Підставою даного позову позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 202, 207, 509, 626, 638, 642 ЦК України, ст.ст. 179, 181, 275 ГК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказує на те, що ним здійснюється постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Львів , вул. пр. Червоної Калини, 97. при цьому відзначає, що згідно довідки Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» зазначене приміщення належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2005 р. та просить визнати укладеним договір № 1881/А від 01.03.2016 року про постачання теплової енергії в гарячій воді, в редакції ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Свобода договору закріплена у ст.ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені у мов договору, не є обмеженою.

При цьому, частиною 3 ст. 179 ГК України встановлено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Правовідносини у сфері теплопостачання регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України Про житлово-комунальні послуги, Законом України Про теплопостачання, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України Про житлово-комунальні послуги та Закон України Про теплопостачання.

За змістом ст.ст. 1, 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги послуги з надання теплової енергії в гарячій воді є одним з видів комунальних послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України Про теплопостачання споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Зазначене кореспондується з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 (далі Правила), а саме: споживач теплової енергії це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Пунктом 4 Правил встановлено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Аналогічний припис міститься у ст. 19 Закону України Про теплопостачання. Так, даною статтею визначено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Приписами ст. 24 закону України Про теплопостачання встановлено, що основним обов'язком споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГПК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 181 ГК України передбачено загальний порядок укладання господарських договорів. Зокрема, пункт 3 ст. 181 ГПК України встановлює, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За доводами позивача, ним, як теплопостачальною організацією, 10.03.2016 р. було направлено на адресу відповідача два примірники договору № 1881/А від 01.03.2016 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді. Разом з тим, надана до матеріалів справи копія фіскального чеку від 10.03.2016 р. не є належним доказом отримання відповідачем пропозиції позивача, оскільки опис вкладення до цього листа з переліком направлених документів відсутній.

Отже, в даному випадку позивач не довів належними та допустимими, в розумінні ст. 34 ГПК України, доказами дотримання ним вимог ст., ст. 179, 181, ч. 3 ст. 184 ГК України щодо звернення до відповідача з проектом Договору на постачання теплової енергії № 524 від 01.02.2010 р. та пропозицією щодо його укладення, а, отже, і наявності між сторонами переддоговірного спору.

Крім того, з наданих до матеріалів справи доказів виплаває, що на час розгляду справи існує чинний договір про постачання теплової енергії № 1888/А від 20.05.2016 р., укладений між Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенергія» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, за умовами якого теплова енергія постачається на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 97.

Обставини справи свідчать, що спірне приміщення було передано в оренду ФОП ОСОБА_2 згідно укладених між ТОВ «Індустріалінвест» та ФОП ОСОБА_2 договорів - договору оренди нежитлового приміщення № 2-А від 01.03.2012 р. та договору оренди нежитлового приміщення № 3-А від 23.08.2014 р. Орендні правовідносини між цими сторонами тривають з 01.04.2012 р., про що свідчать долучені до матеріалів справи копії договорів оренди та відповідних актів прийому-передачі приміщення (арк. справи 42 54).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законом. При цьому, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Позивачем при зверненні до суду з позовом не враховано наявність чинного договору про постачання теплової, за умовами якого теплова енергія постачається на нежитлове приміщення, визнання договору укладеним на постачання теплової енергії на яке є предметом розгляду даної справи,

Таким чином, в даному випадку права позивача не порушено, оскільки на спірне приміщення за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 97, що належить на праві власності ТОВ «Індустріалінвенст» та яке було передано в оренду ФОП ОСОБА_2 теплова енергія постачається згідно договору про постачання теплової енергії №1888/А від 20.05.2016 р., при цьому умови договору застосовуються до відносин, що виникли з 23 серпня 2014 р.

Крім того, при вирішенні даного спору суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги та ст. 19 Закону України Про теплопостачання відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг мають здійснюватися виключно на договірних засадах. При цьому, обовязком споживача послуг є укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем або виробником на основі типового договору.

Статтею 26 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначені істотні умови, які повинні бути узгодженими у договорі між виконавцем/виробником та споживачем.

При цьому, у відповідності до Закону України Про житлово-комунальні послуги послуги з теплопостачання можуть надаватися лише за врегульованими цінами/тарифами, визначеними органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 24 Закону України Про теплопостачання та ст. 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги встановлено, що розмір плати за надані житлово-комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (відповідно до договорів та стандартів).

Виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства, вбачається що теплове навантаження приміщення відповідача, на яке згідно договору має постачатися теплова енергія, має бути доведеним позивачем. Разом з тим, подання позивачем заяви про уточнення позовних вимог, якою було фактично змінено предмет спору та внесено зміни до умов договору (яка не була прийнята судом до розгляду) свідчить про те, що позивачем нормативно та документально не обґрунтовані істотні умови Договору на постачання теплової енергії № 1881/А від 01.03.2016 р., що виключає можливість укладення даного договору за рішенням суду.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Відповідно до чинного законодавства України, позовні заяви повинні подаватись до суду в разі порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача. Тобто подання позовної заяви є способом захисту порушених прав та законних інтересів правомірної сторони.

Конституційним Судом України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. у справі № 11-рп/2012 зазначено, що за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист. Разом з тим, суд повинен виходити з того, чи є ці вимоги правомірними.

За положеннями статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Доводи позивача, надані в обґрунтування заявлених вимог є необґрунтованими та безпідставними.

На зазначених підставах суд вважає, що позовна вимога про визнання укладеним договору №1881/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.03.2016р. між Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго до Товариством з обмеженою відповідальністю Індустріалінвест, в редакції, запропонованій позивачем, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, враховуючи міру та ступінь вини кожної із сторін у доведені спору до суду, судові витрати залишаються за позивачем та до відшкодування не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго (м. Львів) до Товариства з обмеженою відповідальністю Індустріалінвест (м. Запоріжжя) відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для подання апеляційної скарги з моменту оформлення та підписання повного тексту рішення.

Повне рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 16.08.2016 р.

Суддя О.А. Топчій