ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 серпня 2016 року Справа № 923/522/16
Господарський суд Херсонської області у складі судді Соловйова К.В. при секретарі Степановій Н.Д., розглянув у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-МІКС Україна", с.Хильчиці, Золочівський район, Львівська область,
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Воронцовське", м. Херсон,
про стягнення 39 245,16 грн.
та за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Воронцовське", м. Херсон,
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-МІКС Україна", с. Хильчиці, Золочівський район, Львівська область;
про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 03/06/14 від 02.06.2014р.
за участю представників сторін:
від позивача за первісним позовом: ОСОБА_1, уповн. представник, довіреність від 29.02.2016р.;
від відповідача за первісним позовом - не прибув.
Обставини справи: справу порушено ухвалою суду від 24.05.2016р. за позовом ТОВ "Д-МІКС Україна" до ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" з вимогами про стягнення 39 245,16 грн., з яких 25 000 грн. заборгованості з оплати товару, 1623,12 грн. інфляційних втрат, 614,67 грн. річних (3%), 8903,27 грн. пені, 3104,10 грн. штрафу, у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором купівлі-продажу від 02.06.2014р. № 03/06/14 (первісний позов).
ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" цей позов не визнало, просить відмовити повністю в задоволенні цього позову, та подало зустрічний позов про визнання недійсним вказаного укладеного між сторонами у справі договору купівлі-продажу від 02.06.2014р. № 03/06/14, з урахуванням додаткового договору від 16.12.2015р. до цього договору, стверджуючи про невідповідність цього договору купівлі-продажу положенням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (оскільки, на переконання ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське", при укладанні договору сторони не досягли домовленостей щодо ціни договору), ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України (оскільки договір укладений директором ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" з перевищенням власних повноважень), а також, оскільки п.7.2. договору суперечить ст.61 Конституції України (передбачає подвійну відповідальність у вигляді штрафу та пені, за порушення строку оплати товару).
Ухвалою суду від 07.06.2016р. вказаний зустрічний позов прийнятий до розгляду сумісно з первісним позовом.
ТОВ "Д-МІКС Україна" надало заперечення на зустрічний позов, за якими цей позов не визнає, стверджуючи про відсутність юридичних та фактичних підстав для задоволення зустрічного позову, просить відмовити в задоволенні цього позову.
Ухвалою суду від 21.06.2016р., за заявою ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" (а.с.91) строк розгляду справи продовжено по 09.08.2016р., та відкладено розгляд справи на 04.08.2016р.
Сторони належним чином повідомлені про місце, дату, час розгляду справи: згідно протоколу судового засідання від 21.06.2016р. присутнім в засіданні представників сторін повідомлено про дату та час наступного судового засідання у справі, крім того, ухвалу суду від 21.06.2016р. надіслано рекомендованими листами за наявними у справі адресами сторін.
Відповідно до ст.77 ГПК України неявка представника сторони у судове засідання є підставою для відкладення розгляду справи у разі, якщо за відсутності представника сторони неможливо розглянути певну справу. Неявка представника ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" (відповідача за первісним позовом) не унеможливлює розгляд справи № 923/522/16. Розгляд справи за відсутності вказаного представника, при тому, що ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" належним чином повідомлено судом про місце, дату, час розгляду справи не є порушенням процесуальних прав цієї сторони.
Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні 04.08.2016р., відповідно до ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, суд -
Згідно з укладеним 02.06.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Д-МІКС Україна" (надалі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Воронцовське" (надалі - відповідач) договором № 03/06/14 купівлі-продажу, з урахуванням додаткового договору від 16.12.2015р. до цього договору, позивач зобов'язався поставити відповідачу товар (корма та кормові добавки), в асортименті, за комплектністю, кількістю та ціною (по кожному виду товару), згідно (які вказано у) видаткових накладних, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати переходу до відповідача права власності на товар (надалі - договір).
Згідно п. 2.7. договору датою переходу до відповідача права власності на товар вважається дата отримання відповідачем товару на підставі видаткових накладних, якою за п.2.5. договору вважається дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін видаткових накладних.
Згідно п. 4.2. договору ціна на товар погоджується сторонами договору не пізніше, ніж в момент замовлення відповідачем поставки товару. Підписання сторонами договору видаткових накладних із вказаними в них цінами на товар свідчить про фактичне їх узгодження сторонами договору. Згідно п. 11.1. договору даний договір набирає чинності з моменту підписання даного договору його сторонами та діє до 02.06.2015р. Згідно п.11.2. договору передбачено можливість автоматичного продовження дії цього договору на один рік, за відсутності письмових заперечень сторін щодо цього.
Згідно з ч. 1 ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами можуть не доказуватися перед судом, якщо у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. За відсутності відповідних заперечень сторін, виходячи з наведених положень ч.1 ст. 35 ГПК України суд приймає доведеним те, що строк дії договору був продовжений на один календарний рік, починаючи з 02.06.2015р.
На виконання договору позивач передав відповідачу, зокрема, товар загальною вартістю 103 470,00 грн. (з ПДВ) на підставі видаткової накладної № ДУ-6001913 від 21.12.2015р. та товарно-транспортної накладної № 1661 від 21.12.2015р. (а.с.26, 117).
Призначенням усіх цих здійснених відповідачем платежів зазначено "часткова оплата за товари згідно рах. ДУ-0002389 від 15.12.2015р."
Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Згідно з ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання крім випадків, передбачених законом.
Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона - продавець зобов'язується передати майно (товар) у власність другої сторони - покупця, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також, що покупець зобов'язаний сплатити продавцю повну ціну переданого товару.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також, інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, які (пояснення) на вимогу суду, мають бути викладені письмово. Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розглядові в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704, із змінами (надалі - Положення), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Аналогічне визначення терміну "первинний документ" містить у собі ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього ж Закону та п. 2.2 Положення первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4 Положення обов'язковими реквізитами первинного документу є: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа (форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; особистий підпис та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Видаткова накладна № ДУ-6001913 від 21.12.2015р. та товарно-транспортна накладна № 1661 від 21.12.2015р. оформлені у відповідності до вказаних вимог ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.2.4 Положення щодо оформлення первинних документів. Ці накладна підписана сторонами договору та скріплена відбитками їхніх печаток, при відсутності будь-яких зауважень та заперечень відповідача щодо кількості, якості та ціни товару. Доказів іншого відповідачем не надано.
У видатковій накладній № ДУ-6001913 від 21.12.2015р. не вказана календарна дата отримання відповідачем товару на підставі цієї видаткової накладної.
Разом з тим, у товарно-транспортній накладній № 1661 від 21.12.2015р. наявна розписка уповноваженої особи відповідача про отримання цією особою 23.12.2015р. товару на підставі видаткової накладної № ДУ-6001913 від 21.12.2015р.
Факт отримання відповідачем вказаного товару, саме, 23.12.2015р., позивач при розгляді даної справи не спростував в порядку ст.ст.32-34 ГПК України, поданими суду доказами.
За таких обставин зобов'язання з оплати товару, який вказаний у видатковій накладній № ДУ-6001913 від 21.12.2015р., зобовязання з оплати цього товару є простроченим відповідачем з 22.01.2016р.
Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Оскільки у день порушення провадження у даній справі, а саме, 24.05.2016р., відповідач сплатив 5000,00 грн. в рахунок погашення спірної заборгованості з оплати товару за договором, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 5000,00 грн. за первісним позовом з загальної суми вказаної заборгованості у розмірі 25 000,00 грн. підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України за відсутності предмету спору. Після припинення провадження у справі щодо вказаних позовних вимог за первісним позовом, розмір позовних вимог за первісним позовом в цій частині (щодо стягнення заборгованості з оплати товару) становить 20 000,00 грн.
За вказаних встановлених судом фактичних обставин та на підставі наведених правових норм позовні вимоги про стягнення 20 000,00 грн. заборгованості з оплати товару за первісним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також річні (3 %) від простроченої суми, якщо інший розмір річних не встановлено договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором.
Згідно ч. 1 ст. 230 цього ж Кодексу штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Згідно ст. 343 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.
Відповідно до п. 7.2. договору у разі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань відповідач зобов'язався сплатити штраф у розмірі 3 % (трьох відсотків) з суми простроченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, яка діяла в періоди, за які нараховується пеня.
Судом перевірено виконані позивачем за первісним позовом розрахунки заявлених до стягнення 1623,12 грн. інфляційних втрат, 614,67 грн. річних (3 %), 8903,27 грн. пені, 3104,10 грн. штрафу. За результатами перевірки вказаних розрахунків встановлено, що ці розрахунки не містять арифметичних помилок, узгоджується з наведеними нормами закону та положеннями договору, проте, позивач за первісним позовом здійснив розрахунки річних та пені без врахування того, що кількість днів у 2016 (високосному) році становить 366 днів, а також, безпідставно (за раніше наведеного за текстом даного рішення висновку суду про прострочення відповідачем з 22.01.2016р. грошового зобов'язання з договору) здійснив нарахування річних, пені та втрат від інфляції за 20.01.2016р. та 21.01.2016р., а також, втрат від інфляції на 65 000,00 грн. заборгованості за період з 10.03.2016р. по 17.03.2016р., тривалістю менший за 15 днів, наслідком чого стало завищення сум цих нарахувань.
Щодо розрахунку 3104,10 грн. штрафу суд встановив, що цей розрахунок не містять арифметичних помилок, узгоджується з наведеними нормами закону та положеннями договору, відповідає фактичних обставинам взаємовідносин сторін за договором. Застосування вказаного штрафу відповідає приписам ст. 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору. Відповідач за первісним позовом при розгляді справи не спростував, в порядку ст.ст.32-34 ГПК України, поданими суду доказами факту прострочення відповідачем оплати товару позивача за первісним позовом загальною вартістю, яка відповідає грошовій сумі (103 470,00 грн.), яку узято за базис для визначення штрафу.
Судом виконано власні розрахунки інфляційних втрат, річних та пені, у зв'язку з простроченням відповідачем оплати товару, який вказаний у видатковій накладній № ДУ-6001913 від 21.12.2015р., по 13.05.2016р. - визначену позивачем граничну дату здійснення таких нарахувань. За результатом цих розрахунків встановлено:
1. Розмір (сума) інфляційного збільшення 103 470,00 грн. заборгованості за період з 22.01.2016р. по 25.02.2016р. має визначатися з урахуванням індексу інфляції 99,6 % за лютий 2016 року. Інфляційне збільшення заборгованості за вказаний період відсутнє, оскільки протягом цього періоду мала місце дефляція (індекс інфляції був меншим за одиницю).
- 413,88 грн. = 103 470,00 грн. х 0,996 - 103 470,00 грн.
Розмір (сума) інфляційного збільшення 40 000,00 грн. заборгованості за період з 18.03.2016р. по 24.04.2016р. має визначатися з урахуванням індексу інфляції 103,5 % за квітень 2016 року. Сума відповідного інфляційного збільшення заборгованості становить 1 400,00 грн.
1 400,00 грн. = 40 000,00 грн. х 1,035 - 40 000,00 грн.
Загальна сума вказаних інфляційних втрат складає 986,12 грн.
986,12 грн. = - 413,88 грн. + 1 400,00 грн.
2. Річні за період з 22.01.2016р. по 25.02.2016р. (за 35 днів) на 103 470,00 грн. заборгованості становлять 296,84 грн.
296,84 грн. = ((103 470,00 грн. х 35 х 3) /100) / 366
36,88 грн. = ((90 000,00 грн. х 5 х 3) /100) / 366
49,18 грн. = ((75 000,00 грн. х 8 х 3) /100) / 366
42,62 грн. = ((65 000,00 грн. х 8 х 3) /100) / 366
124,59 грн. = ((40 000,00 грн. х 38 х 3) /100) / 366
41,80 грн. = ((30 000,00 грн. х 17 х 3) /100) / 366
4,10 грн. = ((25 000,00 грн. х 2 х 3) /100) / 366
Загальна сума вказаних річних становить 596,01 грн.
596,01 грн. = 296,84 грн. + 36,88 грн. + 49,18 грн. + 42,62 грн. + 124,59 грн. + 41,80 грн. + 4,10 грн.
3. Пеня за період з 22.01.2016р. по 25.02.2016р. (за 35 днів) на 103 470,00 грн. заборгованості становить 4 353,66 грн.
4 353,66 грн. = ((103 470,00 грн. х 35 х 2 х 22) /100) / 366
540,98 грн. = ((90 000,00 грн. х 5 х 2 х 22) /100) / 366
721,31 грн. = ((75 000,00 грн. х 8 х 2 х 22) /100) / 366
625,14 грн. = ((65 000,00 грн. х 8 х 2 х 22) /100) / 366
1 683,06 грн. = ((40 000,00 грн. х 35 х 2 х 22) /100) / 366
124,59 грн. = ((40 000,00 грн. х 3 х 2 х 19) /100) / 366
529,51 грн. = ((30 000,00 грн. х 17 х 2 х 19) /100) / 366
51,91 грн. = ((25 000,00 грн. х 2 х 2 х 19) /100) / 366
Загальна сума вказаної пені становить 8 630,16 грн.
8 630,16 грн. = 4 353,66 грн. + 540,98 грн. + 721,31 грн. + 625,14 грн. + 1683,06 грн. + 124,59 грн. + 529,51 грн. + 51,91 грн.
Відповідач за первісним позовом не надав доказів сплати на користь позивача за первісним позовом 1623,12 грн. інфляційних втрат, 614,67 грн. річних (3%), 8903,27 грн. пені, 3104,10 грн. штрафу, повністю або частково.
За вказаних встановлених судом фактичних обставин та на підставі наведених правових норм позовні вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 3104,10 грн. штрафу підлягають задоволенню в повному обсязі.
За цих самих встановлених судом фактичних обставин та на підставі наведених правових норм позовні вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 1623,12 грн. інфляційних втрат, 614,67 грн. річних, 8903,27 грн. пені підлягають частковому задоволенню, в розмірі 986,12 грн., 596,01 грн., 8 630,16 грн., відповідно. У стягненні 637,00 грн. інфляційних втрат, 18,66 грн. річних та 273,11 грн. пені має бути відмовлено.
Задовольняючи одночасно позовні вимоги про стягнення як пені, так і штрафу за порушення одних й тих самих грошових зобов'язань, суд виходить з того, що чинне законодавство України не встановлює для учасників господарських відносин обмежень щодо передбачення умовами договору одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а за ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій. Тобто, пеня та штраф не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір штрафних санкцій.
Cтосовно позовних вимог за зустрічним позовом.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього ж Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Фактичними обставинами, з якими ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" (позивач за зустрічним позовом) пов'язує наявність підстав для визнання недійсним укладеного між ТОВ "Д-МІКС Україна" та ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" договору купівлі-продажу від 02.06.2014р. № 03/06/14 вказано:
- недосягнення сторонами договору, всупереч ст.ст. 655, 691, 692 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, при укладанні договору, домовленостей щодо ціни договору, що кваліфікується позивачем за зустрічним позовом, як порушення ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України;
- укладання договору, на умовах якого ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" придбало товар вартістю понад 100 000,00 грн., директором цього суб'єкта господарювання, при тому, що згідно статуту ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське", директор цього суб'єкта господарювання не має права на укладання угод на суму понад 100 000,00 грн., за відсутності рішення (згоди) про укладання таких угод загальних зборів учасників ТОВ"Агропромислова фірма "Воронцовське", що кваліфікується позивачем за зустрічним позовом, як порушення ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України;
- встановлення за п. 7.2. договору відповідальності у вигляді штрафу та у вигляді пені, за порушення строку оплати товару, що, за твердженнями позивача за зустрічним позовом, є порушенням ст. 61 Конституції України.
Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
У зв'язку з чим суд зазначає про наступне.
1. Відповідно до ч. 3. ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну, строк дії договору.
При цьому, за ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.
Відповідно до ст.189 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.
Відповідно до ч. 1 ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції, за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Згідно з ч. 2 ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 191 Господарського кодексу України державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно з ч. 4 цієї ж статті, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу.
Ціна на товар, який є предметом купівлі-продажу за укладеним між сторонами у справі, й оспорюваним позивачем за зустрічним позовом договором, не належить до державних регульованих цін. Тобто, є вільною. Докази іншого у справі відсутні.
З огляду на те, що ціна на товар, який є предметом купівлі-продажу за укладеним між сторонами у справі, є вільною (договірною), на підставі наведених норм закону та положень п. 4.1. договору (товар відвантажується за договірними цінами, зазначеними в видаткових накладних), п.4.2. договору (ціна на товар погоджується сторонами договору не пізніше, ніж в момент замовлення відповідачем поставки товару; підписання сторонами договору видаткових накладних із вказаними в них цінами на товар свідчить про фактичне їх узгодження сторонами договору) суд дійшов висновку про те, що при укладанні договору сторони дійшли згоди про вільну ціну на товар, купівля-продаж якого є предметом договору, встановивши, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству України, порядок визначення розміру такої ціни.
Протягом періоду дії договору позивач за зустрічним позовом не звертався до відповідача за зустрічним позовом з будь-якими претензіями щодо визначення, при виконанні договору, ціни товару, саме, у встановлений у п.4.2. договору спосіб. Доказів іншого суду не надано. Крім того, позивач за зустрічним позовом у період дії договору систематично сплачував рахунки відповідача за зустрічним позовом на оплату товару за ціною, яка визначалася згідно п.4.1., п.4.2. договору.
Також, при розгляді справи позивач за зустрічним позовом не довів, в порядку ст.ст.32-34 ГПК України, поданими суду доказами, того факту, що практична реалізація положень п.4.2. договору щодо визначення ціни товару, при виконанні договору, порушує у будь-якій спосіб права позивача за зустрічним позовом або ущемлює його інтереси.
2. Згідно п. 8.3.4. статуту ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" директор цього суб'єкта господарювання не має права на укладати угоди на суму понад 100 000,00 грн., за відсутності рішення (згоди) про укладання таких угод загальних зборів учасників ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське".
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він (представник) представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він (представник) представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. За ч. 2 ст. 241 Цивільного кодексу України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.
Протягом періоду дії оспорюваного позивачем за зустрічним позовом договору, в редакції додаткового договору від 16.12.2015р. до цього договору, позивач за зустрічним позовом без будь-яких заперечень приймав товар та супровідні документи на нього: накладні (видаткові, податкові, товарно-транспортні) на товар. Зокрема, товар загальною вартістю 103470,00 грн., щодо якого виникла спірна у даній справі заборгованість, з супровідними документами на цей товар.
Також, позивач за зустрічним позовом вчинив низку платежів на часткове погашення спірної заборгованості, з призначенням усіх цих платежів "часткова оплата за товари згідно рах.ДУ-0002389 від 15.12.2015р.". Загальна вартість вказаного у цьому рахунку товару перевищує 100 000 грн., а саме, 103 470 грн. (а.с.125).
З урахуванням сукупності вказаних обставин та за відсутності у справі доказів застосування ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" до свого директора, яким від імені цього суб'єкта господарювання було підписано оспорюваний договір та додатковий договір до цього договору, будь-якої відповідальності за укладання оспорюваного договору та проведення будь-яких службових розслідувань з приводу укладання директором ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" вказаного договору та додаткового договору до нього, суд дійшов висновку про те, що ТОВ "Агропромислова фірма "Воронцовське" в наступному було схвалено укладання договору купівлі-продажу від 02.06.2014р. № 03/06/14 та додаткового договору від 16.12.2015р. до цього договору.
3. Відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і п.2 ч.1 ст.111-16 ГПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Проте, за ч. 1 ст.111-16 ГПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
У постанові Верховного суду України від 21.10.2015р. у справі № 6-2003цс15, висновками якої обґрунтовано вимоги зустрічного позову, суд вказав, що відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Проте, суд враховує, що такий наведений у постанові Верховного суду України від 21.10.2015р. у справі № 6-2003цс15 висновок не можна приймати до уваги як сталу позицію Верховного суду України з цього питання, оскільки згідно судової практики, що знайшла відображення в інших постановах Верховного Суду України, зокрема від 09.04.2012р. у справі № 20/246-08, від 27.04.2012р. у справі №06/5026/1052/2011, від 12.06.2012р. у справі № 06/5026/1052/2011 викладена відмінна, протилежна, правова позиція, а саме: "…Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій…". Суд, при розгляді справи, приймає до уваги, саме, вказану правову позицію Верховного Суду України, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до ст.6 цього ж Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Аналогічні положення, щодо вільного волевиявлення щодо умов договору та погодження прав та обов'язків за ним, які обов'язкові сторонами до виконання, містяться у ст.ст.179, 189 Господарського кодексу України.
Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення, також, містить ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України.
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч.2 ст.193, ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 Господарського кодексу України). Одним з видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст. 230 цього Кодексу).
Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам за ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України.
При цьому, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань прямо передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.
В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
З огляду на наведене одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу і пені не суперечить приписам чинного законодавства та ст. 61 Конституції України.
Правової позиції щодо можливості одночасного стягнення штрафу і пені за порушення грошового зобов'язання дотримується Пленум Вищого господарського суду України, що слідує з постанов цього Пленуму від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (пункт 2.1.) та від 29.05.2013р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" (пункт 5.7).
Суд, також, констатує, що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну, однак пеня і штраф не є видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. При цьому, штраф і пеня мають різне призначення та функції в господарських відносинах, оскільки штраф - це разове покарання власне за факт наявності порушення, а пеня, яка нараховується за кожний день порушення, - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання та покаранням, що має на меті домогтися якнайскорішого виконання зобов'язання та припинення порушення.
Крім того. ст. 61 знаходиться в розділі другому Конституції України, який регулює права, свободи та обов'язки людини та громадянина, й за своїм змістом та суттю вказана стаття Конституції України безпосередньо стосується прав та відповідальності фізичних осіб. Вданому ж випадку штраф та пеня стягуються з юридичної особи, а відмінність обсягу відповідальності фізичних і юридичних осіб передбачена чинним законодавством, зокрема, нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, іншими законодавчими та нормативно-правовими актами.
Таким чином, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом має бути відмовлено в повному обсязі.
Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Первісний позов задовольняється на 97,29 %.
Тому, 97,29 % судового збору за первісним позовом, що становить 1340,66 грн., покладається на відповідача за первісним позовом, а решта судового збору за первісним позовом покладається на позивача за первісним позовом.
В задоволенні зустрічного позову відмовляється в повному обсязі, й тому, судовий збір, що сплачений за подання цього позову, повністю, у сумі 1378,00 грн., має бути покладений на позивача за зустрічним позовом.
Керуючись ст.49, п.1-1 ч.1 ст.80, ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд -
1. Припинити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 5000,00 грн. заборгованості з оплати товару за первісним позовом, у звязку з відсутністю предмета спору.
2. В іншій частині позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.
4. В іншій частині в задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити.
5. Відмовити в задоволенні зустрічного позову.
6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Повне рішення складено 17.08.2016р.
Суддя К.В. Соловйов