ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р. Справа № 921/148/14-г/13

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів Кордюк Г.Т., Мельник Г.І.

при секретарі судового засідання Швець О.В.

з участю представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

у відкритому судовому засіданні розглянув справу №921/148/14-г/13 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 до Підволочиського районного споживчого товариства про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року

за апеляційною скаргою Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_11, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_10 звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Підволочиського районного споживчого товариства, просив суд визнати дійсним договір від 22 липня 2013 року укладений між Підволочиським районним споживчим товариством та ОСОБА_10 купівлі-продажу комплексу будівель і споруд ринку по АДРЕСА_1 в редакції підписаній позивачем і відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 22 липня 2013 року сторони уклали договір купівлі-продажу, згідно якого позивач придбав нерухоме майно - комплекс будівель і споруд ринку по АДРЕСА_1, розташовані на земельній ділянці площею 0,215 га, яка належить продавцю на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого Підволочиською селищною радою на підставі рішення від 27 серпня 1997 року №237. Продаж здійснено за 1385000 грн., які покупець зобов'язався сплачувати з розстрочкою платежу щомісячно у визначеній в договорі сумі, і такі платежі ним проводяться своєчасно. Проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, як цього вимагає ст. 657 Цивільного кодексу України, що і стало підставою для звернення до господарського суду з цим позовом.

Господарський суд Тернопільської області (суддя Стопник Г.С.) рішенням від 17 березня 2014 року позов задовольнив. Визнав дійсним укладений 22 липня 2013 року між Підволочиським районним споживчим товариством (вул. Зелена, 1, смт. Підволочиськ, Тернопільська область) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 (АДРЕСА_2) договір купівлі-продажу комплексу будівель і споруд ринку по АДРЕСА_1.

У рішенні суд констатував, що за результатами проведеного 11.07.2013р. Спілкою споживчих товариств Тернопільської області аукціону з продажу майна Підволочиського районного споживчого товариства (протокол № 2 від 11.07.2013р.), ОСОБА_10 був визнаний переможцем аукціону з продажу лоту №19 - комплексу будівель і споруд в т.ч. критий торговий павільйон з адмінприміщеннями, торговий павільйон з складськими приміщеннями, вбиральня, торговий піднавіс 2 одиниці, що знаходяться по АДРЕСА_1, з продажною ціною 1385000 грн.

22 липня 2013 року між Підволочиським районним споживчим товариством (Продавець) та приватним підприємцем-фізичною особою ОСОБА_10 (Покупець), укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого (п.1.1.) Продавець продає у власність, а Покупець купує комплекс будівель і споруд ринку Підволочиського райСТ, в т.ч. торговий павільйон з адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. Продажна вартість об'єкту становить один мільйон триста вісімдесят п'ять тисяч грн. (п.1.4 Договору).

Як зазначено у п.1.2 Договору, комплекс будівель і споруд ринку Підволочиського райСТ знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,215 га, яка перебуває у постійному користуванні Продавця згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого Підволочиською селищною радою у вересні 1997 р. відповідно до рішення від 27.08.1997р. №237.

Відповідно до п.1.3 Договору об'єкт продажу належить на праві власності Продавцю згідно Свідоцтва про право власності від 09.07.1998р., зареєстрованого Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації від 17.07.1998р. за реєстраційним номером 27 в реєстровій книзі №01.

У п. 1.5. Договору сторони погодили, що Покупець набуває право власності на об'єкт продажу з моменту підписання сторонами цього договору і акту приймання-передачі, нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору.

Порядок розрахунків за придбаний об'єкт визначено у п.п. 2.1., 2.2. договору. Позивач частково розрахувався за придбаний об'єкт згідно квитанцій №5962 від 22.07.2013р. на суму 357500 грн., №239 від 04.07.2013р. на суму 27500 грн., №17498483 від 04.07.2013р. на суму 200 грн., платіжних доручень №167 від 23.08.2013р. на суму 83400 грн., №179 від 24.09.2013р. на суму 83400 грн., №192 від 21.10.2013р. на суму 83400 грн., №202 від 26.11.2013р. на суму 83400 грн., №219 від 24.12.2013р. на суму 83400 грн., №236 від 31.01.2014р. на суму 83400 грн., №254 від 28.02.2014р. на суму 83400 грн., що також підтверджує відповідач у відзиві на позов.

Продавець зобов'язався в 10-денний термін від дня підписання нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу.

Проте станом на дату розгляду справи з боку відповідача жодних дій щодо проведення нотаріального посвідчення договору вчинено не було, а із наданої позивачу відповіді (лист №14 від 10.02.2014р.) товариство повідомило, що на даний час у зв'язку з річними звітами та балансовими комісіями, не має можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу від 22.07.2013р.

Ураховуючи, що відповідач без поважних на те причин ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, яке відповідно до ст. 657 ЦК України є обов'язковим для даного виду правочинів, суд першої інстанції визнав позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Правовою підставою суд також вказав ст.ст. 203, 220, 316, 328 ЦК України.

Апеляційну скаргу подали Підволочиська селищна рада Підволочиського району Тернопільської області та фізичні особи - підприємці ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, просять скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року та відмовити у позові повністю.

Апелянти покликаючись, зокрема, на приписи ст.ст. 90, 220, 377, 638 ЦК України, ст.120 ЗК України, ст.ст. 180, 181 ГК України, вважають оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки відповідач (продавець) належними і допустимими доказами не довів свого права власності на майно, продане позивачу. Відсутній і кадастровий номер земельної ділянки, про яку зазначено у договорі купівлі-продажу. Наголошують, що у матеріалах справи відсутні державний акт на право користування землею, свідоцтво про право власності на нерухоме майно,яке є предметом договору купівлі-продажу і на які покликається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Таких доказів суд не оглядав суд і в судовому засіданні, що підтверджено змістом рішення суду. Стверджують, що продавець (відповідач) не мав прав власності на продане майно, відповідно й не мав права продавати це майно. Не мав відповідач й права користування земельною ділянкою, на якій розташоване це нерухоме майно, відсутній кадастровий номер цієї земельної ділянки. Названий державний акт було видано іншій юридичній особі, правонаступником якої є кооперативне торгово-виробниче підприємство Підволочиського райСТ (код ЄДРПОУ 1739546). Відтак договір купівлі-продажу від 22 липня 2013 року не містить істотних умов і суд не мав законних підстав визнавати цей договір дійсним.

Підволочиська селищна рада вважає, що оскаржене рішення порушує її права та інтереси, як органу місцевого самоврядування, оскільки укладенням договору купівлі-продажу з порушенням ст.ст. 120, 125 ЗК України, ст. 377 ЦК України і визнання судом його дійсним фактично було здійснено незаконне розпорядження земельною ділянкою на території Підволочиської селищної ради. Також відповідно до п.44 ч.1 ст.26 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією селищної ради є забезпечення торгівлі на ринках, організація місцевих ринків.

Порушення прав фізичних осіб-підприємців ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 обґрунтовано їх неможливістю продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність на ринку по АДРЕСА_1.

Підволочиське районне споживче товариство (відповідач) надало відзив, вважає, що апеляційна скарга прийнята до розгляду з порушенням закону, зокрема ст.ст. 91, 92 ГПК України і судової практики Вищого господарського суду України. Оскарженим рішенням суд не порушив права, інтереси та обов'язки Підволочиської селищної ради, оскільки суд не вирішував питання щодо власності або користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1. Фізичні особи - підприємці ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 теж не надали докази на підтвердження їх речових прав ні на спірні об'єкти нерухомого майна, ні на земельну ділянку, на якій ці об'єкти розташовані.

Стверджує, що про оскаржуване рішення суду апелянтам було відомо у лютому 2015 року, доказом чого є заява фізичних осіб-підприємців до Підволочиської селищної ради про створення тимчасової контрольної комісії, рішення Підволочиської селищної ради від 17 квітня 2015 року за №1576 «Про заяву підприємців селищного ринку».

Наголошує, що встановлений законом річний строк для подання Підволочиською селищною радою апеляційної скарги на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року у справі №921/148/14-г/13 минув, відтак апеляційний суд не вправі був приймати скаргу до розгляду.

На думку відповідача, оскаржене рішення не стосується прав і обов'язків фізичних осіб-підприємців ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 щодо торгівлі на ринку по АДРЕСА_1. Тому у названих осіб відсутнє право на оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року, апеляційна скарга подана з порушеннями ст.91 ГПК України.

Також вважає, що наведені апелянтами аргументи і надані докази не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції мав усі законні підстави визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна по АДРЕСА_1.

Стверджує, що колгоспні ринки у 1987 році були безоплатно передані споживчій кооперації області, у тому числі й колгоспний ринок по АДРЕСА_1. Земельна ділянка, на якій розміщене спірне нерухоме майно, надана відповідачу в постійне користування, про що свідчить державний акт на право постійного користування землею на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданий Підволочиською селищною радою народних депутатів. Згідно державної статистичної звітності форми 6-ЗЕМ та земельно-облікових документів станом на 01 січня 2016 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 рахується за Підволочиським районним споживчим товариством під об»єктом «Підволочиський продовольчий ринок».

Продаж спірних основних засобів відповідача проводився на аукціоні Тернопільської облспоживспілки відповідно до Положення про порядок продажу на аукціоні основних засобів підприємств і організацій споживчої кооперації України, затвердженого 19 квітня 2001 року постановою других зборів Ради Укоопспілки із змінами і доповненнями. Згідно з протоколом аукціону №2 від 11 липня 2013 року переможцем аукціону з продажу комплексу будівельних споруд ринку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_10, з яким 22 липня 2013 року укладено договір купівлі-продажу і в цей же день передано майно у власність. Протокол аукціону №2 від 11 липня 2013 року не оскаржено, позивач повністю оплатив відповідачу вартість придбаного майна 1385000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Зміст договору купівлі-продажу відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, не суперечить нормам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Особи, які підписали договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним їх внутрішній волі. Договір оформлено письмово і підписано сторонами, як це передбачено ст.205 ЦК України. Право суду визнати договір дійсним і підстави цього передбачено ч.2 ст.220 ЦК України. Суд першої інстанції

Просить апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підволочиської селищної ради припинити, а у задоволенні апеляційної скарги фізичних осіб-підприємців відмовити.

Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 (позивач) стверджує, що позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна - комплексу будівель і споруд ринку по АДРЕСА_1, які придбав на аукціоні 11 липня 2013 року, який проводила Тернопільська облспоживспілка, що підтверджено протоколом №2 від 11 липня 2013 року. Договір купівлі-продажу сторони уклали 22 липня 2013 року і позивач повністю оплати суму 1385000,00 грн. - вартість придбаного нерухомого майна. Також 22 липня 2013 року одночасно із підписанням договору купівлі-продажу за актом приймання-передачі продавець передав, а покупець отримав у власність придбане нерухоме майно. Незважаючи на неодноразові вимоги, відповідач ухилявся нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу від 22 липня 2013 року, тому позивач, як добросовісний набувач, змушений був звернутися до суду із позовом про визнання договору дійсним. Питання переходу земельної ділянки у користування покупця договором не передбачено. Договір купівлі-продажу укладено з дотримання вимог закону. Також наголошує, що укладенням договору не порушено прав апелянтів. Просить припинити провадження за апеляційною скаргою Підволочиської селищної ради, яка подана з порушенням строку в один рік, встановленого ст.93 ГПК України. А фізичним особам-підприємцям відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Також повідомив, що нерухоме майно відчужене.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи, оголошував перерви у судових засіданнях, про належним чином повідомляв учасникам процесу. Також суд залучив до участі у справі третіми особами без самостійних вимог на предмет спору: на стороні відповідача - Підволочиську селищну раду Підволочиського району Тернопільської області, фізичну особу - підприємця ОСОБА_11, фізичну особу - підприємця ОСОБА_6, фізичну особу - підприємця ОСОБА_7, фізичну особу - підприємця ОСОБА_12, фізичну особу - підприємця ОСОБА_13, фізичну особу - підприємця ОСОБА_14, фізичну особу - підприємця ОСОБА_15, фізичну особу - підприємця ОСОБА_16; на стороні позивача - ОСОБА_17.

На вимогу суду Бюро технічної інвентаризації Підволочиського району надало Львівському апеляційному господарському суду реєстрову книгу №1 домоволодінь, належних державним установам і підприємствам, кооперативним та іншим громадським організаціям в місті Підволочиськ, та інвентарну справу, яку суд оглянув у судовому засіданні.

Щодо припинення провадження за апеляційною скаргою.

Статтею 91 ГПК України передбачено, що сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Відповідно до вимог статті 93 ГПК України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. Апеляційний господарський суд постановляє ухвалу про повернення апеляційної скарги у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених цією статтею, і суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, та незалежно від поважності причини пропуску цього строку - у разі, якщо апеляційна скарга подана прокурором, органом державної влади, органом місцевого самоврядування після спливу одного року з дня оголошення оскаржуваного судового рішення. Розгляд заяви особи про поновлення строку на подання апеляційної скарги здійснюється одним із суддів колегії суддів апеляційного господарського суду, склад якої визначений при реєстрації справи відповідно до положень частини четвертої статті 91 цього Кодексу.

Підволочиська селищна рада і фізичні особи-підприємці ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не є сторонами договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року, який Господарський суд Тернопільської області визнав дійсним, не приймали участі у розгляді справи №921/148/14-г/13 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_10 до Підволочиського районного споживчого товариства.

Фізичні особи-підприємці, у тому числі й апелянти, які користуються торговельними місцями на ринку по АДРЕСА_1 звернулись до Підволочиської селищної ради у зв'язку із невизначеністю орендодавця торгових місць та для вирішення питання про надання в оренду земельної ділянки для забезпечення діяльності ринку.

10 серпня 2015 року Підволочиська селищна рада звернулась до Господарського суду Тернопільської області із заявою видати копію рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року у справі №921/148/14-г/13 та можливість ознайомитись із матеріалами справи.

Апеляційна скарга на рішення господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року по справі №921/148/14-г/13 була подана у грудні 2015 року.

Головуючий суддя Гриців В.М. ухвалою від 15 січня 2016 року відновив Підволочиській селищній раді Підволочиського району Тернопільської області, фізичній особі - підприємцю ОСОБА_11, фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6, фізичній особі - підприємцю ОСОБА_7 строк, встановлений для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року по справі №921/148/14-г/13.

Слід зазначити й те, що статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За визначенням статті 2 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з статтею 18 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Серед іншого виключною компетенцією селищних рад є забезпечення на території селища торгівлі на ринках (ст. 26 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ).

З урахуванням викладеного підстави для припинення провадження за апеляційною скаргою відсутні.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Львівський апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, третіх осіб і вважає, що рішення Господарського суду області від 17 березня 2014 року у справі №909/1330/15 слід скасувати з наступних підстав.

Предметом розгляду є договір купівлі-продажу укладений 22 липня 2013 року Підволочиським районним споживчим товариством (продавець) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 (покупець), який господарський суд Тернопільської області рішенням від 17 березня 2014 року визнав дійсним.

Як зазначено у договорі, продавцем є Підволочиське районне споживче товариство в особі голови правління райСТ ОСОБА_18, який діє на підставі статуту та рішення зборів уповноважених пайовиків від 10 грудня 2008 року. Покупцем є ОСОБА_10, який підписав цей договір, як приватний підприємець - фізична особа ОСОБА_10.

За умовами цього договору продавець продає у власність, а покупець купує комплекс будівель і споруд ринку Підволочиського райСТ, в т.ч. павільйон із адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м.Ю два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. (п.1.1.)

АДРЕСА_1. АДРЕСА_1, 8 смт. Підволочиськ Тернопільської області на земельній ділянці площею 0,215 га, яка перебуває в постійному користуванні продавця згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого Підволочиською селищною радою у вересні 1977 року відповідно до рішення від 27 серпня 1997 року №237. (п.1.2.)

Об'єкт продажу належить на праві власності продавцю згідно свідоцтва про право власності від 09 липня 1998 року, зареєстрованому Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 17 липня 1998 року за реєстраційним номером 27 в реєстровій книзі №01. (п.1.3.)

За змістом пунктів 1.4., 2.1., 2.2. договору вартість об'єкта продажу становить 13805 тисяч гривень, які покупець зобов'язався оплачувати частинами із визначенням суми і дати сплати та з урахуванням індексу інфляції, кінцевий строк оплати - 22 липня 2014 року.

Згідно з пунктами 1.5., 1.6. договору покупець набуває право власності на об'єкт продажу з моменту підписання сторонами цього договору і акту приймання-передачі, нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору. Передача об'єкта продажу у власність здійснюється продавцем покупцю по акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною договору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, відбулося часткове виконання умов договору - позивачем проведено відповідні платежі у розмірах та строки, визначені п.2.1 договору, проте відповідач без поважних на те причин ухиляється від нотаріального посвідчення договору, тим самим перешкоджаючи набувачу майна у реалізації його прав.

Такий висновок Господарського суду Тернопільської області не відповідає обставинам справи і суперечить закону.

Статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства визначено, зокрема, законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за визначенням статті першої якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов , якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, зокрема, право власності на нерухоме майно (ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Такі ж вимоги встановлено й частиною 6 статті 120 ЗК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами частин 2, 3 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до вимог частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України у постанові Пленуму від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (п.3.2.) у вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням правочинів, які піддягали нотаріальному посвідченню, дійсними (статті 219, 220 ЦК України), господарські суди повинні з'ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню, з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення, а також чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений.

Правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

Предметом договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року є нерухоме майно, відтак у силу закону такий договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Пояснення позивачем і відповідачем причин, з яких договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, зводяться до обміну листами, а саме:

02 лютого 2014 року позивач надіслав листа відповідачу, у якому в термін до 10 лютого 2014 року повідомити дату та годину нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (т.1., а.с.24).

10 лютого 2014 року відповідач повідомив позивача, що немає можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу у зв'язку із річними звітами та балансовими комісіями (т.1.а.с.25).

Такі пояснення причин не можна розцінювати, як ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року.

Крім того, жодна із сторін не вказала на те, що можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року втрачена. Такі докази у матеріалах справи теж відсутні.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення договору, а доводи позивача, які відповідач підтримує, є надуманими.

Щодо змісту договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року.

Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 1.3 договору право власності продавця (Підволочиське районне споживче товариство) на нерухоме майно (комплекс будівель і споруд, в т.ч. павільйон із адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м., два торгових під навіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м.) підтверджує свідоцтво про право власності від 09 липня 1998 року, зареєстроване Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 17 липня 1998 року за реєстраційним номером 27 в реєстровій книзі №01.

У матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право власності від 09 липня 1998 року, зареєстроване Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 17 липня 1998 року за реєстраційним номером 27 в реєстровій книзі №01.

Натомість в інвентарній справі є копія свідоцтва про право власності на критий торговий павільйон із адмінприміщеннями, торговий павільйон з складськими приміщеннями та вбиральню, виданого 09 липня 1998 року Підволочиською селищною радою, яка посвідчує, що об'єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить Підволочиському РайСТ «Ринок» на праві колективної власності. В цілому складається з трьох будівель. Свідоцтво видане на підставі рішення Підволочиської селищної ради від 18 грудня 1998 року №153. Зареєстроване Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 17 липня 1998 року за реєстраційним номером 27 в реєстровій книзі №01. На свідоцтві зроблена відмітка «Дублікат».

У реєстровій книзі №1 домоволодінь, належних державним установам і підприємствам, кооперативним та іншим громадським організаціям в місті Підволочиськ є запис наступного змісту: АДРЕСА_1; найменування володільця: Підволочиське Рай СТ «Ринок»; документ, що посвідчує права: свідоцтво про право власності, видане 09 липня 1998 року Підволочиською селищною радою згідно рішення виконкому №153 від 12.12.1996р.; дата запису: 17 липня 1998 року. Також міститься відмітка «Видано дублікат 06 вересня 2002 року» та підпис без вказівки на ім'я особи, її посади.

У копії дублікату свідоцтва про право власності не зазначено площі на критого торгового павільйону із адмінприміщеннями, торгового павільйону з складськими приміщеннями та вбиральні. А два торгові піднавіси взагалі не вказані. У реєстровій книзі №1 домоволодінь, належних державним установам і підприємствам, кооперативним та іншим громадським організаціям в місті Підволочиськ взагалі не названо приміщень і їх площі, що належать володільцю Підволочиському Рай СТ «Ринок».

Також суду не надано доказів, що Підволочиське районне споживче товариство є правонаступником Підволочиського Рай СТ «Ринок».

Отже, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, що підтверджують право власності продавця Підволочиського районного споживчого товариства на павільйон із адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 Тернопільської області.

Також у договорі купівлі-продажу зазначено, що земельна ділянка площею 0,215 га перебуває у постійному користуванні продавця згідно Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого Підволочиською селищною радою у вересні 1977 року відповідно до рішення від 27 серпня 1997 року №237.

Проте у договорі купівлі-продажу не вказано кадастровий номер цієї земельної ділянки, що в силу приписів частини 2 статті 377 ЦК України та частини 6 статті 120 ЗК України є істотною умовою договору.

Довідка відділу Держгеокадастру у Підволочиському районі без номера і дати, в якій зазначено, що згідно державної статистичної звітності форми 6-ЗЕМ станом на 01 січня 2016 року і наявних у відділі документів земельна ділянка площею 0,2140 га за адресою АДРЕСА_1 обліковується за Підволочиським РайСТ не спростовує названих вище приписів закону про те, що до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Слід зазначити й те, що із змісту Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, такий видано Підволочиському РайСТе під об'єктом «Підволочиський продовольчий ринок» АДРЕСА_1 Земельна ділянка 0,221 га надана в постійне користування для виробничих потреб і обслуговування будівель. Отже, зазначені у договорі купівлі-продажу і в Державному акті об'єкти нерухомого майна, для обслуговування яких надана земельна ділянка, а також площа земельної ділянки є різними.

Таким чином, зміст договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року суперечить вимогам ст.ст. 344, 377, 655, 657, 658 ЦК України, ст.ст. 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ч.6 ст.120 ЗК України.

З урахуванням викладеного, законні підстави для задоволення позову відсутні. Тому рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року у справі №921/148/14-г/13 слід скасувати, а в позові відмовити.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_11, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 17 березня 2014 року у справі №921/148/14-г/13 скасувати і прийняти нове рішення:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гриців В.М.

суддя Кордюк Г.Т.

суддя Мельник Г.І.

Повний текст постанови підписано 04 серпня 2016 року.