РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2016Справа №910/10587/16
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовомПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
до відповідача Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України
простягнення 381 103,75 грн.
за участю представників сторін

позивача:Кирищук В.П. (довіреність №91/2015/11/11-5 від 11.11.2015р.);
відповідачане з'явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (надалі - ПАТ "Київенерго") звернулося до господарського суду міста Києва із позовною заявою до відповідача, Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України (надалі - Управління) про стягнення коштів за спожиту теплову енергію у вигляді гарячої води в розмірі 254766,83 грн., інфляційних втрат у розмірі 104207,09 грн., 3% річних у розмірі 11920,53 грн. та пені у розмірі 10209,31 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.05.2003р. між сторонами було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді за №240279, на підставі якого позивач постачає теплову енергію у вигляді гарячої води, а відповідач зобов'язується сплачувати вартість спожитої теплової енергії в порядку і в строки передбачені договором. Оскільки відповідач належним чином не виконував умови договору щодо повноти та вчасності сплати вартості спожитої теплової енергії, внаслідок чого у останнього в період з 01.10.2013р. по 01.08.2015р.утворилась заборгованість у розмірі 254766,83 грн. Окрім того, у зв'язку із неналежним виконанням договірних зобов'язань позивачем нараховані 3 % річних у розмірі 11920,53 грн., інфляційні в розмірі 104207,09 грн. та пені в розмірі 10209,31 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2016р. порушено провадження у справі №910/10587/16 та розгляд справи призначено на 06.07.2016р.

05.07.2016р. через діловодства (канцелярія) господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь основний борг у розмірі 254854,54 грн., інфляційні втрати у розмірі 104119,38 грн., 3% річних у розмірі 11930,53 грн. та пені у розмірі 10209,31 грн.

Судом прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог, як таку, що не суперечить вимогам ст. 22 ГПК України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.07.2016р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та необхідністю витребування у позивача додаткових пояснень та доказів, розгляд справи відкладено на 20.07.2016р.

14.07.2016р. через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду представником позивача подано письмові пояснення по справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.07.2016р. у зв'язку із неявкою відповідача та необхідністю витребування у позивача письмові пояснень щодо призначення платежів здійснених відповідачем 18.10.2013р. на суму 50000,00 грн., 24.12.2013р. на суму 20000,00 грн. та 30.12.2013р. на суму 59078,14 грн. і відповідно порядку зарахування позивачем зазначених сум в рахунок погашення заборгованості відповідача.

У судовому засіданні 27.07.2016р. представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві.

Уповноважений представник відповідача втретє на виклик суду не з'явився, відзив на позовну заяву у порядку, передбаченому ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, з нормативно обґрунтованими поясненнями по суті заявлених вимог відповідачем не надав.

Відповідно до відмітки на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, відповідач отримав ухвалу про порушення провадження 13.06.2016р., тобто мав достатній час для підготовки мотивованого відзиву на позовну заяву.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України від відповідача до Господарського суду міста Києва не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини щодо розумності строку розгляду справи та враховуючи те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному і повному з'ясуванню фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивному оцінюванню доказів, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/10587/16.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

07.05.2003р. між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (енергопостачальна організація) (правонаступником якої є позивач) та Управлінням (абонент) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240279 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався постачати теплову енергію споживачу у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до договору, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Відповідності пункту 2.1. правочину сторони зобов'язались при виконанні умов договору, а також при вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Умовами договору сторонами визначено, що постачання теплової енергії має здійснюватись за адресою: м. Київ, вул. Тимошенко, 19.

Умовами пункту 5.1. договору визначено, що облік споживання абонентом теплової енергії проводиться по приладам обліку.

За умовами п. 5.3 договору абонент щомісячно надає енергопостачальній організації звіт по фактичному споживанню теплової енергії, в терміни передбачені додатком №1 до договору.

Пунктом 2 додатку № 4 до договору передбачено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує у РВТ № 3 за адресою: вулиця Щекавицька, 37/48, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає РВТ), та платіжну вимогу-доручення, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 3 додатку № 4 сплату відповідач зобов'язався виконувати не пізніше 25 числа поточного місяця.

У п. 3.5 додатку № 4 сторонами погоджено, що у випадку несплати теплової енергії до кінця розрахункового періоду енергопостачальна організація нараховує абоненту пеню на суму фактичного боргу в розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу по день фактичної сплати, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.

Відповідно до пунктів 8.1. та 8.4. укладеного правочину договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2003 року, а також вважається пролонгованим на кожний наступній рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Позивачем подано суду лист №029/53/1/10444 від 01.09.2015р. яким останній повідомив відповідача про припинення даного договору в частині здійснення постачання теплової енергії з 01.08.2015р. Та зазначив, що умовами договору передбачено, що припинення його дії не звільняє споживача від обов'язку повної сплати за надані послуги.

Отже, з урахуванням вищенаведеного укладений договір неодноразово пролонгований був продовжений сторонами до 01.08.2015р.

Судом встановлено, що на виконання вказаних умов договору у період з жовтня 2013 року по серпень 2015 року позивач поставив Управлінню теплову енергію на загальну суму 476016,35 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи обліковими картками.

Відповідач у період з жовтня 2013 року по лютий 2016 року лише частково сплатив вартість спожитої теплової енергії в розмірі 221161,81 грн., заборгувавши таким чином енергопостачальній організації 254854,54 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до частин 6 та 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Статтею 20 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Факт споживання відповідачем теплової енергії у гарячій воді, поставленої позивачем як енергопостачальною компанією у спірний період, підтверджується відомостями обліку спожитої теплової енергії, табуляграмами фактичного споживання енергії, довідками про надходження коштів в погашення боргу за спожиту електричну енергію, наявними в матеріалах справи.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу за поставлену та спожиту теплову енергію, яка складає 254854,54 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, а відповідачем не надано суду доказів погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку, що вимоги ПАТ "Київенерго" є обґрунтованими та законними, а тому позов у частині стягнення суми основного боргу підлягає задоволенню.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 104119,38 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 11920,53 грн., як це передбачено ст. 625 ЦК України.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача про стягнення 3% річних та інфляційних судом визнано його необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. за №14, з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Отже, з урахуванням позиції викладеної у п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні підлягають стягненню за період з 26.10.2013р. по 28.02.2016р. та відповідно до розрахунку суду, здійсненого в інформаційно-пошуковій системі "Ліга" складають 104335,77 грн.

При цьому позивачем до стягнення заявлено до стягнення інфляційних втрат у розмірі 104119,38 грн. за період з 01.11.2013р. по 28.02.2016р. З урахуванням того, що ПАТ "Київенерго" заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у меншому розмірі ніж визначено законом, а суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог тому судом задовольняється вимога щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 104119,38 грн.

Згідно розрахунку суду, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 3 % річних за період з 26.10.2013р. по 28.02.2016р. у розмірі 11447,10 грн. В той же час у задоволенні решти вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних слід відмовити.

За несвоєчасну оплату спожитої теплової енергії позивач також просить стягнути з відповідача пеню у сумі 10209,31 грн. за період з 01.09.2015р. по 28.02.2016р.

Пунктом 3.5 додатку № 4 визначено, що у випадку несплати теплової енергії до кінця розрахункового періоду енергопостачальна організація нараховує абоненту пеню на суму фактичного боргу в розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу по день фактичної сплати, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вищий господарський суд у п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. за №14 зазначає, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому, ознайомившись з розрахунком пені позивача, суд зазначає, що пеня за прострочення оплати спожитої теплової енергії за договором, розрахована позивачем без урахування вимог частини другої статті 530 ЦК України та ч. 6 ст. 232 ГК України, отже, період за який було нараховано позивачем пеню, є невірним.

Таким чином, згідно розрахунку суду загальний розмір пені за період з 26.10.2013р. по 25.04.2014р. становить 4909,14 грн. та відповідно підлягає задоволенню у зазначеному розмірі.

Разом з тим, статтею 257 Цивільного кодексу України передбачена загальна позовна давність у три роки.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність в один рік, що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Загальне правило початку перебігу позовної давності міститься у ч. 1 ст. 261 ЦК України, зокрема, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вимоги щодо стягнення з відповідача пені, заявлені лише 07.06.2016р., тобто за межами річного строку позовної давності, проте, оскільки Управлінням не заявлялось про застосування строків позовної давності щодо стягнення пені, то в силу приписів ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України господарським судом позовна давність не застосовується.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України (01021, місто Київ, вулиця Інститутська, 8, ідентифікаційний код 22869342) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5, ідентифікаційний код 00131305) 254 854 (двісті п'ятдесят чотири тисячі вісімсот п'ятдесят чотири) грн. 54 коп. основного боргу, 104119 (сто чотири тисячі сто дев`ятнадцять) грн. 38 коп. інфляційних втрат, 11447 (одинадцять тисяч чотириста сорок сім) грн. 10 коп. трьох процентів річних, 4909 (чотири тисячі дев'ятсот дев'ять) грн. 14 коп. пені, а також 5629 (п'ять тисяч шістсот двадцять дев'ять) грн. 96 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 27.07.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 27.07.2016р.

Суддя В.В. Князьков