КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2016 р. Справа№ 925/1396/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

За участю представників:

від позивача: Кісільова І.В. ( довір. від 30.06.16);

від відповідача: Гура С.В. ( довір. від 04.07.16);

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.10.2015р.

у справі № 925/1396/15 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5»

про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності та користування іпотекодавця та визнання права власності на предмет іпотеки за банком

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить:

- в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № 267/11-КL від 01.11.2011р. у загальному розмірі 225 261,81 грн., який складається з заборгованості за основним боргом (кредитом) в сумі 220 000,00 грн., заборгованості по процентам в сумі 4 231,23 грн., пені в сумі 986,17 грн., 3 % річних в сумі 44,42 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю-позивачу предмету іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 17.07.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3655, а саме, нерухоме майно: нежилі приміщення магазину, офіс 1, а саме: приміщення першого поверху з №4-1-№4-7, з №5-1 до №5-3 літ. А-5 загальною площею 254,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Черкаси, вул. Хрещатик (вулиця Урицького) буд. 213 (двісті тринадцять). Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 01;

- припинити право власності та користування відповідача на спірне майно;

- визнати за позивачем право власності на спірне майно.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.10.2015р., у справі № 925/1396/15 позов задоволено повністю. При цьому в резолютивній частині рішення зазначено вартість спірного майна (3 279 596,00 грн. (з ПДВ)), яка встановлена судом на підставі наданого позивачем та виконаного на його замовлення ТОВ «Оціночна фірма «Де Візу» Звіту про оцінку майна від 09.09.2015р.

Рішення суду першої інстанцій ґрунтується на тому, що матеріалами справи належним чином підтверджений факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за кредитним договором № 267/11-КL від 01.11.2011р. у визначеному позивачем розмірі, в той час як положення іпотечного договору від 17.07.2012р. узгоджуються з вимогами статті 37 Закону України «Про іпотеку», кореспондуються з положеннями статей 328, 346 ЦК України, отже заявлені у позовній заяві вимоги позивача відповідають його праву та чинному законодавству, ґрунтуються на умовах кредитного договору та договору іпотеки, та є такими, що підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 26.10.2015р. по справі № 910/1396/15 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5» послалось на те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення до уваги не було прийнято те, що відповідно до положень ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення; в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги; якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, проте такий документ - вимогу чи попередження (претензію) позивач відповідачу не направляв (в матеріалах справи належним чином завірені копії таких вимог відсутні, так само як й докази отримання такої вимоги відповідачем), а отже позивачем було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того апелянт зазначив про те, що необхідною передумовою задоволення вимог вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки є доведення позивачем факту наявності та розміру збитків (зміни обсягу прав) та причинного зв'язку між таким порушенням та збитками позивача (або зміною обсягу прав), проте позивачем до позовної заяви не надано доказів на підтвердження цих обставин, а відтак позовні вимоги є недоведеними належними та допустимим доказами.

Також апелянт послався на те, що згідно з п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав; оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК), проте жодного обґрунтування чи належного мотивування у прийнятті судового рішення подібного змісту суд першої інстанції не надав, а навпаки навів доказ відсутності такої співрозмірності, оскільки станом на 09.09.2015р. вартість спірного майна становить 3 279 596 грн. (з ПДВ), в той час як заборгованость відповідача за спірним кредитним договором становить 225 261,81 грн.

Через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що представник відповідача Галя Євген Сергійович, що надає правову допомогу відповідачу у цій справі, не має можливості прийняти участь у судовому засіданні, призначеному на 09.08.2016р. , оскільки у цей день перебуватиме у відпустці.

Відповідно до ст.28 ГПК України представниками юридичних осіб в господарському суді крім представників їх органів, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Приймаючи до уваги, що чинне законодавство України не обмежує кола осіб, які можуть здійснювати представництво інтересів юридичної особи в суді, в судове засідання з'явився інший представник відповідача, судова колегія відмовляє в задоволенні клопотання.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст.ст.99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

01.11.2011р. позивач, як Банк, та відповідач, як Позичальник, уклали кредитний договір №267/11-КL (далі - Кредитний договір) (а.с. 8-12) , за умовами якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти у формі кредитної лінії для поповнення обігових коштів та придбання нерухомості з максимальним лімітом заборгованості в сумі 600 000,00 грн.

В п. 1.2 Кредитного договору сторони погодили, що кінцева дата повернення кредитних коштів: не пізніше 30.10.2013р. включно, а в п. 1.3, що - за користування кредитними коштами Позичальником сплачується проценти у розмірі 12% річних.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, надавши Позичальнику грошові кошти. Вказане зокрема підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по особовому рахунку відповідача (а.с. 26-52).

Сторонами неодноразово вносились зміни до Кредитного договору шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін № 1 від 18.07.2013р., № 2 від 30.10.2013р., № 3 від 01.09.2014р. та № 4 від 08.01.2015р. (а.с. 14-19).

Так, в договорі №2 про внесення змін до Кредитного договору, сторони домовились викласти п. 1.1 та п. 1.2 Кредитного договору в новій редакції, зокрема встановили максимальний ліміт заборгованості в сумі 460 000, грн., визначили графік зменшення максимального ліміту та погодили строк повернення кредитних коштів - по 29.10.2015р. включно.

В договорі №3 про внесення змін до Кредитного договору, сторони виклали п.1.3. Кредитного договору в новій редакції, встановивши процентну ставку у розмірі 18% річних (включно).

Згідно п.3.3.2 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний не пізніше визначеного в п.1.2 цього Договору строку повернути Банку суму наданих кредитних коштів в повному обсязі та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до п.3.3.3 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний сплачувати кошти, передбачені в п.2.7 цього Договору, витрати, пов'язані з проведенням дій по примусовому погашенню простроченої заборгованості, а також на вимогу Банку сплачувати можливі неустойку штраф, пеню.

Згідно п. 3.3.6 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними на письмову вимогу Банку у випадках, передбачених цим Договором та договором/ами, які є забезпеченням виконання зобов'язань по цьому Договору.

В п.2.4 Кредитного договору сторони погодили, що проценти за користування кредитними коштами сплачуються Позичальником у гривні згідно п.2.6. цього Договору. Несплата Позичальником процентів у строк, встановлений у п.2.6. цього Договору, є підставою для вимоги щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та є підставою для звернення Банком стягнення на заставлене майно та/або стягнення заборгованості з поручителя.

Згідно пункту 2.5 Кредитного договору сплата Процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами. При розрахунку процентів за користування кредитними коштами приймається місяць, рівний календарній кількості днів та рік, рівний 365 днів. День повернення кредитних коштів до розрахунку не приймається.

Відповідно до п.2.6 Кредитного договору проценти сплачують Позичальником на рахунок № 2202 в АТ «Златобанк», код банку 380612. Проценти за користування кредитними коштами сплачуються за період з першого по останній день календарного місяця щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів. Якщо день оплати припадає на вихідний або святковий день, то Позичальник має право сплатити проценти наступного робочого дня, який слідує за вихідним або святковим днем.

Згідно пункту 4.1. Кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та/або за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, Позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого Кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє Позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості.

Станом на 09.04.2015р. за Кредитним договором у Позичальника сформувалась заборгованість у розмірі 225 261,81 грн., яка складається з:

- заборгованості за основним боргом (кредитом) в сумі - 220 000,00 грн.;

- заборгованості за процентами - 4 231,23 грн.;

- пені в розмірі 986,17 грн.;

- 3% від простроченої суми/суми заборгованості в розмірі - 44,42 грн.

Факт наявності заборгованості у вказаній сумі відповідачем не заперечується та зокрема підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з особового рахунку відповідача.

Слід зазначити і про те, що факт наявності заборгованості у відповідач перед позивачем у вказаному розмірі встановлений рішенням Господарського суду Київської області від 25.05.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2015, у справі № 911/1753/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5» про стягнення 225 261,82 грн., яке набрало законної сили встановленому законодавством порядку.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Отже, судові рішення Європейського суду з прав людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, а відтак, судове рішення у справі № 911/1573/15 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у цій справі, № 925/1396/15, не можуть їм суперечити.

Водночас згідно зі ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже факти, встановлені судом під час вирішення справи № 911/1573/15, зокрема, наявність у відповідача вищезгаданої заборгованості за Кредитним договором в сумі 225 261,81 грн., визнаються колегією суддів таким, що не потребують доведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, позивач, як Іпотекодержатель, та відповідач, як Іпотекодавець, 14.11.2011р. уклали Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №4011 (далі Договір Іпотеки) (а.с. 20-22).

Згідно пункту 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки за цим Договором є наступне нежитлові приміщення магазину, офіс 1, а саме: приміщення першого поверху з №4-1-№4-7, з №5-1 до №5-3 літ. А-5 загальною площею 254,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Черкаси, вул. Хрещатик (вулиця Урицького), буд. 213 та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 14.11.2011р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А за реєстровим № 4008.

До Договору іпотеки в послідуючому укладалися договори про внесення змін (а.с. 23-25).

Так згідно з Договором про внесення змін до Договору іпотеки від 30.10.2013 сторони доповнили Договір іпотеки відомостями про те, що реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 01.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Пунктом 5.1. Договору іпотеки передбачене право Іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки (в цілому чи будь-якої його частини) у випадках невиконання основного зобов'язання, або порушення порядку їх виконання, та інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням, цим Договором та чинним законодавством України.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Згідно пункту 5.4. Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки (в цілому чи на будь-яку його частину) здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодавця.

Згідно з положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

18.05.2015р. позивач направив відповідачу вимогу в порядку Закону України «Про іпотеку» № 1823 від 13.05.2015р. (а.с. 55-16), в якій повідомив про порушення зобов'язань за Кредитним договором і про те, що станом на 06.05.2015р. заборгованість за Кредитним договором становить 229 627,47 грн., та повідомив, що у випадку непогашення заборгованості в повному обсязі протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги він зверне стягнення на предмет іпотеки у відповідності до умов Договору іпотеки.

На доказ направлення вказаної вимоги позивачем до матеріалів справи залучено копії опису вкладення та фіскального чеку (а.с. 57).

Вказаними доказами спростовуються посилання відповідача на те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем відповідачу відповідної вимоги чи попередження (претензії).

Відповідач на вказаний лист не відповів, у встановлені строки спірну заборгованість не погасив.

Отже, згідно з умовами Кредитного договору, Договору іпотеки та відповідно до вимог законодавства, внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань позивач набув право задовольнити свої вимоги за Кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором.

Відповідно до приписів ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

За приписом частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Розділ 6 Іпотечного договору містить застереження про позасудове задоволення вимог Іпотекодержателя, зокрема шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (в цілому чи на будь-яку його частину) в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що Законом України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, а відтак, у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі, іпотекодержатель на підставі частини 2 статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом, тобто у законі передбачено право сторін врегулювати це питання в позасудовому порядку, проте, вони не позбавлені на реалізацію такого права в судовому порядку за рішенням суду, що відповідає вимогам статей 55, 124 Конституції України.

Згідно з ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 1.4. Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки є договірною та за домовленістю сторін становить 1 358 000,00 грн.

Водночас згідно з наданим позивачем Звітом про оцінку іпотечного майна (а.с. 100-152), виконаним ТОВ «Оціночна фірма «Де Візу» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності від 18.09.2012 № 13820/12) станом на 09.09.2015р. вартість спірного майна становить 3 279 596 грн. (з ПДВ).

Висновки вказаного звіту відповідачем не спростовані та не заперечуються.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що, з огляду на приписи ч. 3 ст. ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у резолютивній частині рішення слід зазначити вартість спірного майна, яка має бути визначена виходячи з даних, встановлених у Звіті про оцінку іпотечного майна виконаному ТОВ «Оціночна фірма «Де Візу».

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимими доказами не спростував, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо посилань відповідача на те, що станом на 09.09.2015р. вартість спірного майна становить 3 279 596 грн. (з ПДВ), в той час як заборгованості відповідача за спірним кредитним договором становить 225 261,81 грн., а відтак позивач фактично набув у власність майно за нижчою ціною слід зазначити, що виходячи зі змісту ч. 3 ст. ст. 37 Закону України «Про іпотеку» згідно з якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, відповідач, не позбавлений права вимагати у позивача відповідного відшкодування, в тому числі і в судовому порядку.

Водночас колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що застосування до спірних правовідносин, з огляду на їх правову природу, положень законодавства, які регулюють правовідносини щодо стягнення збитків не є вірним.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Черкаської області від 26.10.2015р. у справі № 925/1396/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5».

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНДОР-5» на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.10.2015р. у справі № 925/1396/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.10.2015р. у справі № 925/1396/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Черкаської області матеріали справи № 925/1396/15.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран