РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2016Справа №910/10836/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К", м. Дружківка

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест", м. Київ

про: стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат в сумі 10 733,90 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача не з'явились

від відповідача Діхтяр Р.В. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 09 серпня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мединський і К", 10 червня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н б/д до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест", про стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат в сумі 10 733,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні № 0183/14 від 14.07.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 року порушено провадження у справі № 910/10836/16 та призначено розгляд справи на 12.07.2016 року.

Через відділ діловодства суду 07.07.2016 року від позивача надійшли пояснення б/н від 07.07.2016 року, які було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 12.07.2016 року від представника відповідача надійшли пояснення по справі б/н від 07.07.2016 року, які було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.07.2016 року оголошено перерву до 26.07.2016 року.

Через відділ діловодства суду 15.07.2016 року від представника відповідача надійшов відзив б/н від 14.07.2016 року, який було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 26.07.2016 року від представника відповідача надійшли пояснення по справі б/н від 26.07.2016 року, які було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.07.2016 року оголошено перерву до 09.08.2016 року.

Через відділ діловодства суду 08.08.2016 року від представника позивача надійшла б/н від 05.08.2016 року, в якій позивач просив суд розгляд справи, призначений на 09.08.2016 року провести без участі представника позивача.

В судовому засіданні 09.08.2016 року представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

Представник позивача в судове засідання 09.08.2016 року не з'явився.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як стверджує позивач, 14.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» (надалі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіріус Інвест» (надалі - відповідач) було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні № 0183/14.

Позивач вказує, що у відповідності до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року на суму 4921,20 грн. та видаткової накладної №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року на суму 976,20 грн. позивачем було надано відповідачу послуги по перевезенню вантажів та поставці запчастин на загальну суму 5897,40 грн.

Зазначені акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року на суму 4921,20 грн., видаткова накладна №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року на суму 976,20 грн. та рахунки на оплату №№ ГОМК0006561 від 04.09.2014 року, ГОМК0006532 від 02.09.2014 року були направлені відповідачу для підписання та оплати разом з претензією від 03.03.2016 року, що підтверджується фіскальним чеком № 5248 від 03.03.2016 року та описом вкладення у цінний лист від 03.03.2016 року (копії містяться в матеріалах справи).

Як зазначає позивач, відповідач акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року та видаткову накладну №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року не підписав, кошти за надані послуги та товар не сплатив.

Втім, на думку позивача, факт прийняття відповідачем послуг та товару на загальну суму 5897,40 грн. відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року та видаткової накладної №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.07.2014 року по 25.09.2014 року, з огляду на те, що послуги по реалізації товарів і послуг у відповідності до зазначених акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року на суму 4921,20 грн. та видаткової накладної №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року на суму 976,20 грн. включені в акт звірки взаємних розрахунків, який підписаний обома сторонами без заперечень та скріплений печатками сторін.

Позивач зазначає, що підписання акту звірки взаємних розрахунків свідчить про визнання відповідачем заборгованості перед позивачем за надані послуги по вантажному перевезенню та поставленому товару в рамках виконання умов договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0183/14 від 14.07.2014 року на загальну суму 5897,40 грн.

Разом з цим, позивач вказує, що 09.09.2014 року територію місцезнаходження позивача в Донецькій обл., м. Єнакієве, пр.-т Гірників, 42 було захоплено незаконними військовими угрупуваннями, в тому числі захоплено майно, товар та документацію товариства, що підтверджується актом №12/14 «Службового розслідування фактів незаконного проникнення на територію підприємства, блокування роботи та привласнення майна підприємства», в результаті чого частина юридичної документації позивача була втрачена, зокрема, договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0183/14 від 14.07.2014 року, що стало підставою для зміни місцезнаходження позивача за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Енгельса. 110.

За твердженням позивача, підставою для виникнення договірних зобов'язань між позивачем та відповідачем, крім договору, є видаткова накладна №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року, рахунки на оплату №№ ГОМК0006561 від 04.09.2014 року, ГОМК0006532 від 02.09.2014 року та акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.07.2014 року по 25.09.2014 року.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Донецької області у справі № 905/3077/15 від 22.12.2015 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус інвест» заборгованість за виконані роботи відповідно до договору на виконання комплексу робіт по подрібненню та просіюванню корисних копалин № 14/07 від 14.07.2014 року, будь-яких інших договорів між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіріус інвест» не укладалось, у зв'язку з чим відповідач просив суд припинити провадження у справі. Крім того, відповідач зазначив, що акт звірки взаємних розрахунків, в силу ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є документом, який підтверджує зобов'язання за господарським договором, оскільки не відповідає вимогам до первинних документів.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У відповідності з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом ст. 920 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності зі ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 9 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

В пункті 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

За умовами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року на суму 4921,20 грн. не приймається судом в якості належного доказу надання позивачем та прийняття відповідачем послуг по перевезенню вантажів на суму 4921,20 грн., оскільки наведений акт підписаний лише з боку позивача, тож, за відсутності підпису уповноваженої особи відповідача на акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року відсутні підстави стверджувати, що вказані в цьому акті послуги по перевезенню вантажів на суму 4921,20 грн. були прийняті відповідачем.

Крім того, видаткова накладна №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року на суму 976,20 грн. також не приймається судом в якості належного доказу поставки запчастин на суму 976,20 грн., оскільки зазначена видаткова накладна також підписана лише з боку позивача, тож, за відсутності підпису уповноваженої особи відповідача на видатковій накладні №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року відсутні підстави стверджувати, що вказані в цій видатковій накладній запчастини на суму 976,20 грн. були прийняті відповідачем.

Також, не приймається судом в якості належного доказу надання позивачем та прийняття відповідачем послуг на суму 4921,20 грн. та запчастини на суму 976,20 грн. і наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.07.2014 року по 25.09.2014 року, оскільки акт звірки взаємних розрахунків є підтвердженням сторонами факту існування заборгованості, проте, не є первинним фінансовим документом, на підставі якого встановлюється виконання зобов'язання, зокрема, надання послуг та поставка товару.

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим. Тобто, за відсутності належних доказів, в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження суми заборгованості, одне лише підписання боржником акту звірки взаєморозрахунків є недостатнім для стягнення з нього заборгованості. По-друге, чинним законодавством України акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін повинні підтверджуватися первинними документами - договором, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо.

Таким чином, враховуючи, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 року на суму 4921,20 грн. та видаткова накладна №ГОМК0006561 від 04.09.2014 року на суму 976,20 грн. відповідачем не підписані, позивачем не надано суду договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0183/14 від 14.07.2014 року, а відповідачем заперечується факт укладення договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0183/14 від 14.07.2014 року, як і не надано належних доказів допущення відповідачем порушень зобов'язань за договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0183/14 від 14.07.2014 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 10 733,90 грн. є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим в позові слід відмовити.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати позивачу у справі 910/10836/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 15.08.2016 року.

Суддя О.С. Комарова