КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2016 р. Справа№ 927/593/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Разіної Т.І.

Шапрана В.В.

при секретарі судового засідання: Сотніковій О.І.

за участю представників сторін:

позивач: не з'явилась

від відповідача: Падалка С.С. - довіреність № 132 від 18.02.2015.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Ніжинський механічний завод" на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року

у справі № 927/593/16 (суддя Фесюра М.В.)

за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства „Ніжинський механічний завод"

про стягнення середнього заробітку у розмірі 34 212,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до господарського суду Чернігівської області з позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.12.2013 року по 26.02.2016 року у розмірі 34 212,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 та Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

За наслідками розгляду заявлених вимог рішенням господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року у справі № 927/593/16 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 31 337,04 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПАТ „Ніжинський механічний завод" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року у справі № 927/593/16 та прийняти нове, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Доманської М.Л., Шипка В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу було прийнято та призначено до розгляду на 16.08.2016 року.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, просила розглядати справи без її участі.

У зв'язку з перебуванням суддів Доманської М.Л. та Шипка В.В. у відпустці протоколом автоматизованої заміни складу суду від 15.08.2016 року для розгляду справи № 927/593/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Разіна Т.І., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ПАТ „Ніжинський механічний завод" прийнято до провадження.

Представник скаржника в судовому засіданні 16.08.2016 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити повністю.

16.08.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ПАТ „Ніжинський механічний завод" слід відмовити, а рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, вірно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема, відомостями, відображеними у трудовій книжці, позивач була звільнена з підприємства відповідача 13.12.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

12.02.2014 року Ніжинський міськрайонний суд видав судовий наказ у справі №740/767/14 про стягнення з відповідача на користь позивача 5 047,67 грн. невиплаченої зарплати.

Відповідно до наданого відповідачем переліку виконавчих документів та сум, що підлягають стягненню, вищезазначена сума була перерахована відповідачем на рахунок Головного територіального управляння юстиції у Чернігівській області платіжним дорученням № 2101 від 11.02.2016 року.

Як підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку безготівкове зарахування на рахунок зарплати в сумі 5 047,67 грн. відбулося 26.02.2016 року.

Відповідно до ст. 117 згаданого Кодексу у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі № 927/741/13 зазначено, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові № 6-76цс14 від 02.07.2014 року вказав, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Отже судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідач має нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок з дня звільнення по дату фактичного остаточного розрахунку, тобто 26.02.2016 року.

Місцевим судом вірно встановлено, що затримка розрахунку при звільненні позивача виникла з вини відповідача та складає 552 дні.

Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденний розмір зарплати позивача, розрахований в порядку, встановленому постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, становить 56,77 грн., а відтак здійснивши перерахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки становить 31 337,04 грн., з огляду на що позовні вимоги правомірно задоволено судом в зазначеній частині.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, про те, що позивачем пропущено трьохмісячний строк для звернення до суду з відповідним позовом, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Верховний Суд України у постанові № 6-409с16 від 06.04.2016 року вказав, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Як зазначалось вище, остаточний розрахунок по зарплаті позивачем отримано 26.02.2016 року.

На виконання вимог ст. 233 КЗпП України позивач своєчасно, у тримісячний строк, звернулась з відповідним позовом саме до міськрайонного суду, що підтверджується копією ухвали Ніжинського міськрайонного суду Чернігівскьої області від 23.05.2016 року, якою позовну заяву ОСОБА_3 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повернуто позивачу.

Таким чином, судова колегія вважає правомірним висновок суду щодо поважності причин пропуску позивачем строку для звернення до господарського суду і як наслідок його поновлення.

За вказаних обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року у даній справі прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставні, необґрунтовані та висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Ніжинський механічний завод" на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року у справі № 927/593/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 07.07.2016 року у справі № 927/593/16 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати сторонам у справі.

4. Справу № 927/593/16 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Т.І. Разіна

В.В. Шапран