ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2016 р. Справа № Б-50/112-09

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В., суддя Тарасова І. В.

за участю секретаря судового засідання Бєляєвої І.І.

за участю представників:

апелянта - ОСОБА_1 (особисто), ОСОБА_2, ОСОБА_3 (довіреність №405 від 15.02.2016р.),

арбітражного керуючого Онищенка К.С. (свідоцтво 357 від 27.02.2013р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№1600 Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 19.04.2016 року по справі №Б-50/112-09

за заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м.Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків,

про банкрутство,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.04.2016 року у справі №Б-50/112-09 (суддя Міньковський С.В.): 1. Заяву ліквідатора ФОП ОСОБА_5 (вх. №2723 від 28.01.16 р.) про витребування майна банкрута задоволено частково. 2. Ухвалено витребувати квартиру двокімнатну АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) та передати ліквідатору ФОП ОСОБА_5 Онищенку К.С. (свідоцтво №357 від 27.02.13 р.) 3. Скасовано державну реєстрацію за попереднім власником ОСОБА_1, код іпн. НОМЕР_1 на квартиру двокімнатну загальною площею (кв.м): 51.6, житловою площею (кв.м): 29.6, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. 4. У задоволенні решти вимог відмовлено. 5. Скасовано заборону на відчуження у будь-який спосіб квартири двокімнатної заг.пл. 51,6 кв.м, житловою площею 29,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що була накладена ухвалою господарського суду від 02.02.2016 р.

ОСОБА_1 з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодилася, звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм чинного законодавства, просить ухвалу господарського суду Харківської області від 19.04.2016 року у справі №Б-50/112-09 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ліквідатора ФОП ОСОБА_5 - Онищенка К.С. про витребування з володіння ОСОБА_1 майна, в саме, належної на праві власності двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Скарга обґрунтована тим, що апелянт є добросовісним набувачем спірної квартири. На момент укладення договору із ОСОБА_7 ніяких обтяжень, в тому числі іпотек, на спірну квартиру накладено не було. Відсутність доказів розрахунку за договором купівлі-продажу спірної квартири, а також наявність іпотеки на вказану квартиру ніяк не свідчить про те, що правочин з її відчуження відбувся поза волею її власника.

Також, як зазначає апелянт, оскаржувана ухвала вирішувала питання по витребуванню майна з її володіння, а отже судовий розгляд під час якого було винесено дану ухвалу повинен був відбуватися в позовному провадженні в господарському суді, як того вимагає законодавство.

21.06.2016р. до суду від ТОВ "Кей-Колект" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №6378), в якому кредитор проти апеляційної скарги заперечував та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

18.07.2016р. до суду від приватного нотаріуса ХМНО Салиги Н.А. надійшла заява (вх. №7136), в якій приватний нотаріус просила розгляд справи слухати за її відсутності.

Апелянт та її представники у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд скаргу задовольнити у повному обсязі, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Арбітражний керуючий у судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №7783 від 08.08.2016р.) проти апеляційної скарги заперечував та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення апелянта, її представників та арбітражного керуючого, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

Постановою господарського суду Харківської області від 12.10.2009р. ФОП ОСОБА_5 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Встановлено, що банкруту на праві власності належить, зокрема, квартира двокімнатна АДРЕСА_1, загальною площею 51,6 кв. м., житловою площею 29,6 кв. м. - на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харченко І.А. 27.08.2007р. за реєстром №4173 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №2305509, згідно Витягу з Державного реєстру правочинів за №4505075, виданого ПН ХМНО Харченко І.А. 27.08.07 р.

Вказана квартира була передана в іпотеку відповідно до договору іпотеки нерухомого майна, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та боржником 27.08.2007р. В межах ліквідаційної процедури банкрута АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступник ТОВ "Кей-Колект") заявлено грошові вимоги на загальну суму 530107,71 грн, які розглянуті та визнані ліквідатором у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.ст. 25-31, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції діючій до набрання чинності змінами внесеними Законом №4212-VI від 22.12.2011р.) усі види майнових активів банкрута включаються до складу ліквідаційної маси та підлягають реалізації з метою задоволення вимог кредиторів, майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Зі звіту попереднього ліквідатора банкрута Бережного О.І. від 26.02.2013 р. (вх. № 7378) вбачається, що належне на праві власності майно банкрута було включене до складу ліквідаційної маси (квартира двокімнатна АДРЕСА_1), реалізовано попереднім ліквідатором через Товарну Біржу "Всеукраїнський торгівельний центр" (протокол проведення аукціону №2 від 09.12.2011р.), переможцем якого визнано ОСОБА_7 за вартістю 69400,00 грн.

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі протоколу № 2 проведення аукціону від 09.12.2011р. та договору купівлі-продажу від 13.12.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Салигою H.A. за реєстр. № 3488.

28.12.2011р. об'єкт аукціону було відчужено ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 3681, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.10.2013р. у зв'язку з виявленням порушень порядку проведення реалізації вищезазначеної квартири, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 13.12.2011р. між арбітражним керуючим Бережним О.І, який на дату укладення даного договору виконував обов'язки ліквідатора ФОП ОСОБА_5, та гр. ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою H.A. від 13.12.2011р. Ухвалою встановлено, зокрема, що реалізація майна (квартири) банкрута, а також подальша реєстрація права власності на об'єкт аукціону за гр. ОСОБА_7 проведено із порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції діючій до набрання чинності змінами внесеними Законом №4212-VI від 22.12.2011р.), Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закону України "Про іпотеку". Також, встановлено факт відсутності (ненадання) доказів проведення покупцем об'єкту ліквідаційної маси ОСОБА_7 розрахунків за придбане майно.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 48023026 від 20.11.2015р. власником квартири на дату видачі довідки є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3681 від 28.12.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А.

28.01.2016р. до господарського суду Харківської області від ліквідатора надійшла заява про витребування майна банкрута (вх. №2723), в якій він просив суд: 1) заборонити ОСОБА_1 відчужувати у будь-який спосіб квартиру двокімнатну загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; 2) витребувати квартиру двокімнатну, загальною площею 51,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_1 та передати її ліквідатору ФОП ОСОБА_5 Онищенку К.С.; 3) скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру двокімнатну, загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; 4) відновити реєстрацію права власності за ОСОБА_5 (код НОМЕР_2) на квартиру двокімнатну, загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; 5) зобов'язати Відділ з питань державної реєстрації Харківського міського управління юстиції провести всі необхідні дії щодо відновлення реєстрації права власності за ОСОБА_5 (код НОМЕР_2) на квартиру двокімнатну, загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

19.04.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржувану ухвалу.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції діючій до набрання чинності змінами внесеними Законом №4212-VI від 22.12.2011р.) ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: з підстав, передбачених ч. 10 ст.17 Закону подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника, а також вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В постанові Верховного Суду України від 11.10.2011 р. у справі № 5002-8/5447-2010 викладена правова позиція щодо того, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за подальшим договором права відчужувати це майно.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 16.10.2013р. встановлено, що реалізація майна банкрута гр. ОСОБА_7 проведено із порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"(в редакції діючій до набрання чинності змінами внесеними Законом №4212-VI від 22.12.2011р.), Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про іпотеку". Також зазначеною ухвалою встановлено відсутність доказів щодо проведення покупцем розрахунків за придбане майно.

Ухвала господарського суду Харківської області від 16.10.2013р. не оскаржувалась та набрала законної сили.

Також, як вбачається з матеріалів справи, реалізоване майно було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки нерухомого майна, посвідченого 27.08.2007р. приватним нотаріусом ХМНО Харченко I.A. за реєстр. № 4178, на виконання умов кредитних договорів № 0 від 27.08.2007р. та № 0 від 27.08.2007р. та забезпечує погашення грошових вимог ТОВ "Кей-Колект" (правонаступника ПАТ "УкрСиббанк") на загальну суму 530107,71 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції діючій до набрання чинності змінами внесеними Законом №4212-VI від 22.12.2011р.) арбітражний керуючий зобов'язаний повідомляти комітет кредиторів та кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, про час, місце та умови продажу заставного майна окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

В ухвалі суду від 16.10.2013р. встановлено, що до матеріалів справи не додано доказів того, що ліквідатор звертався до заставного кредитора (іпотекодержателя) щодо надання згоди. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що заставодержатель - ПАТ "Укрсиббанк" взагалі мав належну інформацію про проведення аукціону з продажу майна, про вартість продажу такого майна. Арбітражний керуючий Бережний О.І. в силу того, що на момент укладення спірної угоди був призначений ліквідатором ФОП ОСОБА_5. відповідно до норм ст.ст. 25, 30, ,47, 48 Закону про банкрутство при укладенні спірної угоди (договору) діяв від імені банкрута, як іпотекодавця. Отже, відчуження майна за спірною угодою відбулось саме іпотекодавцем без згоди банку, як іпотекодержателя. майно банкрута було продано за вартістю, значно нижчою ліквідаційної вартості, визначеної останнім звітом про оцінку, що беззаперечно порушує права та завдає збитків іпотекодержателю та іншим кредиторам. Враховуючи той факт, що укладеним договором купівлі - продажу нежитлових приміщень від 13.12.2011р. було завдано збитки кредиторам, договір визнано недійсним.

Як вже зазначалось, ухвала господарського суду Харківської області від 16.10.2013р. не оскаржувалась та набрала законної сили.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.4 ст. 147 Господарського кодексу України право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу. При цьому, ч.2 ст.20 Кодексу визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються у т.ч. шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання. Також, згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення заяви ліквідатора про витребування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) та передання її ліквідатору ФОП ОСОБА_5 Онищенку К.С. (свідоцтво №357 від 27.02.13 р.), а також скасування державної реєстрації за попереднім власником ОСОБА_1.

Щодо вимоги ліквідатора про зобов'язання Державну реєстраційну службу України провести державну реєстрацію щодо відновлення права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, то як вірно зазначено судом першої інстанції, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви в цій частині, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор, зокрема, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав, а також здійснює інші дії щодо державної реєстрації об'єктів права власності. Отже, обов'язок щодо реєстрації певних речових прав, в тому числі й в зв'язку зі зміною власника майна законодавчо віднесено до повноважень державного реєстратора.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 вказаного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до підпункту 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст. 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Щодо посилання апелянта на те, що питання по витребуванню майна з її володіння повинно відбуватися в позовному провадженні в господарському суді, як того вимагає законодавство, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.07.2016р. № 01-06/2511/16 «Про внесення змін до пункту 9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VІ)» спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, розглядаються господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, заявлені такі вимоги з підстав невідповідності правочинів спеціальним нормам (стаття 20 Закону) чи загальним, встановленим цивільним законодавством.

Крім названих у зазначеній статті Закону справ у спорах, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, слід відносити також спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев'ята статті 16 ГПК). Такі майнові спори, за винятком спорів боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (абзац четвертий частини восьмої статті 23 Закону), розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК, з урахуванням особливостей, встановлених Законом, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ. За наслідком розгляду зазначених майнових спорів по суті господарський суд виносить ухвалу (задоволення заяви, відмова у задоволенні заяви (повністю або частково).

За таких обставин, у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню спори стосовно майна боржника, що увійшло або вибуло зі складу ліквідаційної маси, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, оскільки такі спори стосуються питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство, а тому безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали по даній справі, тому ухвалу господарського суду Харківської області від 19.04.2016 року по справі №Б-50/112-09 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 19.04.2016 року по справі №Б-50/112-09 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12.08.2016р.

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Лакіза В.В.

Суддя Тарасова І. В.