ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Справа № 910/28889/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів:Корсака В.А., Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016
у справі№ 910/28889/15 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна"
доДержавного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"
простягнення 868 281, 38 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

- - позивачаНикеруй Т.М.
- - відповідачаБут І.В.

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь 868 281, 38 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.01.2016 (суддя Спичак О.М.) у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 613 976 грн. 55 коп. інфляційних втрат, 175 291 грн. 96 коп. 3 % річних та судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 (головуючий Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Суховий В.Г.) резолютивну частину вказаного рішення суду змінено та викладено її в наступній редакції:

" 1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 85, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 131 576 (сто тридцять одна тисяча п'ятсот сімдесят шість) грн 90 коп. 3% річних, 65 192 (шістдесят п'ять тисяч сто дев'яносто дві) грн 42 коп інфляційних втрат та 2 951 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят одна) грн. 54 коп судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити."

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

У відзиві на касаційну скаргу Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" заперечує проти доводів касатора і просить суд залишити оскаржувану постанову апеляційної інстанції - без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в межах іншого судового провадження Господарським судом міста Києва розглядався спір за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про стягнення 22 110 190,70 грн. основного боргу за договором про закупівлю природного газу від 19.01.2012 № 44/1-6-ПР, 1 671 893,87 грн. пені, 1 547 713,35 грн. штрафу, 333 465, 17 грн. 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2013 у справі №910/8826/13 позовні вимоги задоволено частково, а саме: припинено провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 5 226 885,79 грн основного боргу. Стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 7 461 906 грн. 56 коп. основного боргу; 1 668 443 грн. 03 коп. пені; 1 547 713 грн. 35 коп. штрафу та 475 847 (чотириста сімдесят п'ять тисяч вісімсот сорок сім) грн. 68 коп. 3% річних.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2013 вказане рішення в частині стягнення неустойки (пені та штрафу) змінено та стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 7 461 906,56 грн. основного боргу; 166 844, 40 грн. пені; 154 771,30 грн. штрафу і 475 847,68 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2014 у справі №910/8826/13 розстрочено виконання рішення на дванадцять місяців шляхом щомісячної сплати Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишкової частини заборгованості (всього 5 586 624,15 грн) до третього числа кожного місяця починаючи з 03.03.2014 року по 03.01.2015 року у сумі 460 000,00 грн. та останній платіж у сумі 526 624,15 грн. - погашається у строк до 03.02.2015 року.

Судами встановлено, що станом на 29.01.2014 відповідачем у даній справі було сплачено 2 673 745,79 грн.

У зв'язку з тим, що Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" неналежним чином виконує свої грошові зобов'язання та не сплатило суму боргу, яка була окрім того стягнута за рішенням суду у справі №910/8826/13, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось з позовом у даній справі та просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 692 989,42 грн. інфляційних втрат, нарахованих починаючи з серпня 2012 року по січень 2015 року на суму заборгованості за спожитий у січні 2012 року - липні 2012 року природний газ, про стягнення яких не заявлялось у справі № 910/8826/13, та стягнути 175 291,96 грн. - 3 % річних, нарахованих на всю суму боргу, з урахуванням проведених відповідачем оплат за період, який не увійшов в період заявлений у справі №910/8826/13, а саме за період з 02.07.2013 по 21.01.2015 .

Колегія погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для зміни рішення суду про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Таким чином, як встановлено судами попередніх інстанцій, Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" порушило встановлені договором строки виконання свого грошового зобов'язання, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за спожитий у січні 2012 - липні 2012 року спожитий природний газ, що відповідно є підставою для застосування до відповідача відповідальності за весь період прострочення платежу.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарським судом міста Києва вірно зазначено, що, враховуючи приписи ст. 599 ЦК України, з прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов'язок сторони сплатити кошти, зобов'язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються, що відповідно дає право кредитору на отримання штрафних санкцій згідно умов договору та покладення на боржника відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, за весь період невиконання такого зобов'язання до дня фактичної сплати основного боргу. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

З огляду на зазначене, колегія погоджується з висновками судів щодо обґрунтованості нарахування Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" інфляційних втрат за період прострочення з серпня 2012 року по січень 2014 року включно на суму заборгованості, яка існувала в цей період і підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2013 року у справі №910/8826/13, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2013 , та погоджується з нарахуванням 3 % річних за період, який не був заявлений до стягнення у справі №910/8826/13, а саме за період з 03.07.2013 по 03.02.2014.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за вищезазначений період, апеляційний господарський суд зазначав, що він здійснений позивачем невірно, оскільки Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не враховано, що в день часткової оплати відповідачем суми боргу, останній зменшується і починаючи з цього дня, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись на зменшену суму боргу до дня, що передує дню наступного платежу. Так, зокрема, позивачем було нараховано 3 % річних на суму боргу 7 864 385,85 грн. за період прострочки з 03.07.2013 по 08.07.2013 включно (а.с. 13), при цьому не враховано, що 08.07.2013 року відповідач сплатив 99 163,90 грн. і 08.07.2013 року сума боргу вже становила - 7 765 221,95 грн., а тому 3% річних на суму боргу 7 864 385,85 грн. повинні нараховуватись з 03.07.2013 року по 07.07.2013 року включно, оскільки 08.07.2013 року сума боргу в попередньому розмірі вже не існувала у зв'язку з її частковою сплатою, і т.д.

З урахуванням вищенаведеного та здійснених відповідачем оплат, судом апеляційної інстанції самостійно здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат по 02.02.2014 та встановлено, що до стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" підлягає 131 576,90 грн. 3% річних, нарахованих за період з 03.07.2013 року по 02.02.2014 року та 65 192,42 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з серпня 2012 року по лютий 2014 року.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що 03.02.2014 Господарським судом міста Києва ухвалою у справі № 910/8826/13 відповідачу було надано розстрочку виконання рішення суду зі сплати залишкової частини заборгованості (всього 5 586 624,15 грн.) до третього числа кожного місяця починаючи з 03.03.2014 року по 03.01.2015 року у сумі 460 000,00 грн. та останній платіж у сумі 526 624,15 грн. - погашається у строк до 03.02.2015.

При цьому, у розстрочену судом суму (5 586 624,15 грн.) було включено як суму основного боргу, так і стягнуті рішенням суду 3 % річних та пеня.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Господарський процесуальний кодекс України передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (ч. 3 ст. 121 цього Кодексу). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч. 2 ст. 84 цього Кодексу строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

У справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду (справа №910/8826/13) суми основного боргу за період із дня виникнення заборгованості щодо інфляційних втрат та з 03.07.2013 щодо 3 % річних до 21.01.2015. Однак, позивачем не враховано, що виконання рішення суду про стягнення в тому числі суми боргу було розстрочено до 03.02.2015.

Таким чином, суд ухвалою від 03.02.2014 про надання розстрочки виконання рішення встановив право Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на розстрочку боргу та обов'язок сплатити цей борг до 03.02.2015.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, за період такого розстрочення або відстрочення. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 17.02.2016 у справах №№ 3-1276г15, 905/3137/14-908/5775/14.

З урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції витребовував у позивача уточнений розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, беручи до уваги окрім цього, здійснені відповідачем протягом періоду розстрочки виконання рішення проплати та з урахуванням встановленого п. 4.3. договору порядку зарахування грошових коштів, що надійшли від відповідача. Однак, позивачем на вимогу суду не надано розрахунку, оскільки, як стверджував представник Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у судовому засіданні, право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних у кредитора існує протягом всього періоду невиконання боржником зобов'язання, незалежно від наданої судом розстрочки погашення заборгованості.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 82 ГПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу. Рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України (ст.11128 ГПК України). Враховуючи те, що висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 17.02.2016 у справі № 3-1276г15 стосуються аналогічного предмету спору, який виник з таких же правовідносин, як і у даній справі, а також беручи те, що суд не має права виходити за межі позовних вимог, самостійно визначати суму, на яку здійснюватиметься нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, та змінювати призначення сплачених боржником на виконання рішення суду коштів, а позивачем самостійно здійснено такого розрахунку не було, то колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за період розстрочки сплати боргу, а саме за період з 03.02.2014 по 21.01.2015.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу за період часу, протягом якого було розстрочено виконання судового рішення.

Згідно з п.4 ч. 1 ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Колегія вважає, що апеляційний господарський суд правомірно змінив рішення місцевого господарського суду, з викладенням його резолютивної частини в іншій редакції.

Відповідно до приписів статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують наведених висновків суду та пов'язані з вирішенням питання про достовірність поданих ним доказів, які на думку касатора, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судом апеляційної інстанції, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 у справі № 910/28889/15 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і М. В. Данилова

Т. Б. Данилова