КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2016 р. Справа№ 910/6312/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Смірнової Л.Г.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Макєєв В.М.;

відповідача: Петрик Г.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.05.2016р.

у справі №910/6312/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"Українська страхова група"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про відшкодування шкоди у розмірі 8 931,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - відповідач) 8 931,25 грн. виплаченого позивачем страхового відшкодування, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді, не була застрахована у встановленому чинним законодавством України порядку, а тому згідно зі ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необгрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. Зокрема, відповідач звертав увагу суду на наступне:

- потерпілий, який отримав відшкодування за договором майнового страхування, не може передати свої права страховику, передбачені п.п."а" п.41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки, він їх не набуває в силу положень п.41.3 даного Закону;

- позивач не є потерпілим в розумінні ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а тому не набуває права на отримання відшкодування з цього фонду згідно із п.п."а" п.41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів";

- норми п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виключають можливість отримання позивачем відшкодування за рахунок фонду захисту потерпілих.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016р. у справі №910/6312/16 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 8 931,25 грн. та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016р. у справі №910/6312/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Загалом доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, що наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Жук Г.А., Коршун Н.М.) апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.07.2016р.

17.06.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 07.07.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016р. у справі №910/6312/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судовому засіданні 07.07.2016р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 07.07.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 09.08.2016р.

03.08.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

09.08.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку з перебуванням суддів Київського апеляційного господарського суду Коршун Н.М. та Жук Г.А. у відпустці, для розгляду справи №910/6312/16 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Смірнової Л.Г. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.08.2016р.

В судовому засіданні 09.08.2016р. представник відповідача підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 09.08.2016р. представник позивача також підтримав раніше надані пояснення та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 09.08.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

19.06.2013р. між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_4, як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0111-13-00158 (далі - Договір добровільного страхування) (том справи - 1, аркуші справи - 11, 42-46).

Предметом названого Договору (п.п.1.1) є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з: володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Honda Jazz", 2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та додатковим обладнанням (КАСКО); відшкодуванням страхувальником шкоди, заподіяної майну третіх осіб застрахованим транспортним засобом - добровільне страхування цивільно-правової відповідальності водія (ДЦВ); життям здоров'ям та/або працездатністю застрахованих осіб - добровільне страхування цивільно-правової відповідальності з водієм та пасажирами (ДНВ).

Згідно з розділом 2 Договору добровільного страхування до страхових випадків, зокрема, віднесено втрату, знищення або пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) - події, що сталася під час руху застрахованого та/або іншого транспортного засобу, внаслідок якої завдані пошкодження застрахованому транспортному засобу, в тому числі під час перевезення застрахованого транспортного засобу іншим транспортним засобом, буксирування застрахованого транспортного засобу або застрахованим транспортним засобом (п.п.2.2.2 п.2.2 Договору).

В п.8 Договору добровільного страхування передбачено строк дії останнього з 08.07.2013р. по 07.07.2014р.

16.09.2013р. в м. Києві по вул. П. Запорожця, 14 сталася ДТП за участю автомобіля марки "Ford", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки "Honda", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, про що було складено Довідку №9266794 про дорожньо-транспортну пригоду (том справи - 1, аркуш справи - 12).

Відповідно до постанови Оболонського районного суду м. Києва від 25.04.2013р. у справі №3-2613/13 (унікальний номер 756/5513/13-п) ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.15.13 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення (том справи - 1, аркуш справи - 17).

Внаслідок ДТП зазнав пошкоджень автомобіль марки "Honda" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), який був застрахований позивачем на підставі Договору добровільного страхування.

17.09.2013р. страхувальник звернувся до позивача, як страховика, із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (том справи - 1, аркуш справи - 13).

Згідно з рахунком №014014/170920131 від 17.09.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 14), вартість відновлювально-ремонтних робіт застрахованого позивачем транспортного засобу становить 9 571,25 грн.

Позивач визнав ДТП, яка сталася 16.09.2013р., страховим випадком.

Згідно з розрахунком суми страхового відшкодування від 20.09.2013р. та страховим актом №ДККА-30892 від 20.09.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 15) сума страхового відшкодування складає 8 931,25 грн.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування у загальній сумі 8 931,25 грн., що підтверджується платіжним дорученням №16828 від 23.09.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 16).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДПТ не була застрахована у відповідності до вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача в силу положень ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Окрім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на норми ст. 1191 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відносини у сфері страхування регулює Закон України "Про страхування", згідно зі ст. 1 якого страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 5 названого Закону страхування може бути добровільним або обов'язковим.

В ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видом добровільного страхування, зокрема, може бути страхування наземного транспорту.

Види обов'язкового страхування наведені в ст. 7 Закону України "Про страхування", згідно з п.9 ч.1 якої одним із видів обов'язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

В п.22.1 ст. 22 названого Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування у сумі 8 931,25 грн. у зв'язку з настанням страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, в якій постраждав застрахований у позивача транспортний засіб марки "Honda" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2).

Згідно з положеннями ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Дана норма кореспондується зі ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З вищенаведеного випливає, що в даному випадку відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика та останній виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість посилання позивача на норми ст. 1191 Цивільного кодексу, яка передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як вірно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, для застосування названої статті необхідна наявність двох умов, а саме: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, регулюються положеннями ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування", а не ст. 1191 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. у справі №3-303гс15).

Виплативши своєму страхувальнику страхове відшкодування за Договором добровільного страхування позивач отримав право вимоги від страхувальника до особи, відповідальної за завдану шкоду у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що в даному випадку особою, яка має виплатити позивачу страхове відшкодування є відповідач.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

В п.п.39.1, 39.2 ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. До основних завдань МТСБУ віднесено, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

В ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наведено регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, згідно з п.41.1 якої МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Тобто, відповідач (Моторне (транспортне) страхове бюро України) відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

З наявних в матеріалах справи пояснень та доказів вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 (водія транспортного засобу "Honda", державний реєстраційний номер НОМЕР_2) була застрахована у позивача за Договором добровільного страхування №28-0111-13-00158 від 19.06.2013р. Натомість цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи (ОСОБА_5.) на момент скоєння ДТП не була застрахована у встановленому законодавством порядку.

З урахуванням наведених обставин в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що до позивача в межах суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до відповідача на суму фактичних витрат у розмірі 8 931,25 грн. відповідно до пп. "а" п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з нормами п.38.2 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" після сплати страхового відшкодування відповідач має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідач наголошував на тому, що потерпілий, який отримав відшкодування за договором майнового страхування не може передати свої права страховику, передбачені п.п."а" п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки він їх не набуває в силу положень п.41.3 вказаного Закону.

Однак, поза увагою відповідача залишилося те, що позивач є особою, що відшкодувала шкоду страхувальнику за Договором добровільного страхування, а тому відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач набув право вимоги до винної особи та виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні. З аналогічних підстав не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача про те, що позивач не має статусу потерпілого у розумінні Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідач зазначав про те, що в п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" наведено обмеження стосовно кола осіб, яким МТСБУ може бути виплачено страхове відшкодування.

Згідно з п.36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

З наведеного випливає, що п.36.4 ст. 36 названого Закону регулює порядок виплати страхового відшкодування саме страховиком (страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених даним Законом та Законом України "Про страхування"). Однак МТСБУ здійснює регламентні виплати у випадках, передбачених статтею 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а тому п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не стосується регламентних виплат, які здійснює МТСБУ та не може бути застосований до спірних правовідносин сторін.

Колегією суддів враховано посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику Вищого господарського суду України в подібних правовідносинах, а саме постанови від 10.11.2015р. у справі №910/12685/15 та від 31.03.2016р. у справі №910/25638/15.

Водночас протилежна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 24.02.2016р. у справі №910/20022/15, від 23.04.2015р. у справі №910/9212/14 та від 15.04.2013р. у справі №5011-36/11439-2012.

При цьому колегією суддів враховано, що відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Окрім того, нормами ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Натомість щодо Вищого господарського суду України, то положеннями ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України визначено обов'язковість вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Проте, до даної справи норми ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України не підлягають застосуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем було надано Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах від 07.08.2014р. №320/2014, затверджене протоколом президії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 17.11.2014р. №47/2014. Однак назване Положення не було прийнято судом до уваги, оскільки воно діяло з 2014 року, тоді як ДТП за участю застрахованого позивачем транспортного засобу мала місце у вересні 2013 року.

Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідач надав суду Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затверджений протоколом Координаційної ради Моторного (транспортного) страхового бюро України від 06.12.2012р. №31/2012. Водночас, в порушення вимог ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем не обґрунтовано неможливість подання цього Положення суду першої інстанції, у зв'язку з чим назване Положення не може бути прийнято до уваги судом апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладених обставин в їх сукупності та наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016р. у справі №910/6312/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/6312/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Л.Г. Смірнова

С.О. Алданова