ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.08.16р. Справа № 904/4776/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал", м. Дніпропетровськ

за участю третьої особи-1, яка не заявляє вимог на предмет спору - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1, м. Київ

про визнання договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р. недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: Ніколайчук О.М., дов. № б/н від 05.05.2016р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить:

1) визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 29.01.2015р., укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал";

2) застосувати до відносин сторін наслідки недійсності Договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р.:

- шляхом визнання АТ "Дельта-Банк" стороною (кредитором) за договором про надання споживчого кредиту від 21.05.2008р. № 0;

- шляхом повернення на поточний рахунок ТОВ "ФК "Сіагал" грошових коштів у розмірі 4 000 грн. 00 коп.;

3) зобов'язати ТОВ "ФК "Сіагал" повернути АТ "Дельта-Банк" оригінал договорів переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р.

Справа розглядається за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір відступлення права вимоги віднесено до категорії нікчемних, оскільки за результатами перевірки комісією позивача виявлено, що при його укладанні та виконанні було допущено ряд порушень законодавства України та обмежень, встановлених Національним банком України.

Ухвалою господарського суду від 12.07.2016р. за клопотанням позивача від 02.07.2016р. вирішено здійснювати розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Відповідач явку свого повноважного представника у призначені судові засідання не забезпечив та не надав витребувані судом документи.

Господарський суд зазначає про наявність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження повідомлення відповідача про час й місце проведення призначених судових засідань (т. 1, а.с. 93, т.2, а.с. 29, 30)

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судових засіданнях та вважає можливим розглянути справу без участі відповідача.

Представники третіх осіб у призначені судові засідання не з'явились.

Третя особа-2 надала письмові пояснення від 11.07.2016р. № б/н, в яких просила суд задовольнити позовні вимоги банка у повному обсязі. Крім того, згідно поданого клопотання від 22.07.2016р. № б/н просила здійснювати розгляд справи без участі представника Фонду.

На адресу суду повернулися конверти з ухвалами, що направлялися за адресою третьої особи-1, із відмітками відділення поштового зв'язку: „Повернуто за закінченням строку зберігання".

Відповідно до п.3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За вказаних обставин, господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб, оскільки про час та місце розгляду справи останні повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

встановив:

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015р. № 150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 02.03.2015р. № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича - уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" (надалі - АТ "Дельта Банк", Банк).

Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015р. № 71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015р. № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" тимчасову адміністрацію в АТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03.03.2015р. до 02.09.2015р. включно, а рішенням від 03.08.2015р. № 147 тимчасову адміністрацію в АТ "Дельта Банк" продовжено до 02.10.2015р.

На виконання постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015р. № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Фондом гарантуванням вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015р. № 181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ "Дельта Банк" строком з 05.10.2015р. по 04.10.2017р. призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

Позивач стверджує, що 21.05.2008р. між ОСОБА_1 (позичальник) та АТ "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 50 000,00 доларів США, терміном погашення до 21.05.2018р. та зобов'язувався повернути Банку кредит і сплатити проценти за його користування у розмірі та порядку визначених Кредитним договором.

Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечувалось:

- Іпотечним договором № 86036, посвідченим 21.05.2008р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосевим В.В. за реєстровим № 1184, згідно з яким у іпотеку була передана квартира № 115, розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 35,30 кв. м., що належить ОСОБА_1 (далі - Іпотечний договір).

Договором купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 2949, 2950, права вимоги АТ "УкрСиббанк" за Кредитним договором до ОСОБА_1 відступлено на користь АТ "Дельта Банк".

В подальшому, 29.01.2015р. між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" укладено договір про відступлення права вимоги (надалі - Договір відступлення), відповідно до умов якого Банк відступив ТОВ ФК "Сіагал" належні йому майнові права за Кредитним договором.

Станом на день укладення Договору відступлення сума заборгованості позичальника за Кредитним договором становила 62 654,45 доларів США, що станом на дату укладення Договору відступлення складало 999 610,15 грн.,

За умовами п. 1.1 Договору відступлення, ціна відступлення прав вимоги за Кредитним договором становила 4 000,00 грн., яка була сплачена Банку з поточного рахунку відповідача.

Як зазначає позивач, у спорах, пов'язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними та цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

За результатами проведення перевірки щодо визначення Договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р. в якості договору, який є нікчемним у розумінні ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (протокол від 25.09.2015р. № 72 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015р.), Договір відступлення права вимоги від 29.01.2015р., що укладений між АТ "Дельта Банк" та ТОВ ФК "Сіагал" віднесено до нікчемних у розумінні пунктів 1, 2, 3 та 7 ч. 3. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Повідомленнями від 28.09.2015р. № № 1014, 1015 ТОВ ФК "Сіагал" та ОСОБА_1 повідомлені про нікчемність Договору про відступлення права вимоги від 32901.2015р., укладеного між АТ "Дельта Банк" та ТОВ ФК "Сіагал".

Позивач зауважує, що вищезазначений Договір про відступлення права вимоги від 29.01.2015р. віднесено до категорії нікчемних, оскільки за результатами перевірки виявлено, що при його укладанні та виконанні було допущено ряд порушень законодавства України та обмежень, встановлених Національним банком України, які полягають в наступному.

Пунктом. 1.1 Договору відступлення встановлено, що загальна сума за відступлення прав вимоги за Кредитним договором, яку ТОВ ФК "Сіагал" мала сплатити на користь Банку, становить 4 000,00 грн.

Всього, відповідно до умов Договору відступлення, Банк передав ТОВ ФК "Сіагал" права вимоги за Кредитним договором у сумі, яка у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ складала 999 610,15 грн..

Оцінка справедливої вартості майнових прав Банку за Кредитним договором при укладенні Договору відступлення не проводилась.

Таким чином, Банк, уклавши Договір відступлення, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, значно нижчою від звичайної (оплата більше ніж на 99% відрізняється від вартості майнових прав), що прямо зазначено у п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

Крім того, внаслідок укладення Банком майже безоплатного правочину відступлення майнових прав за Кредитним договором, Банк втратив права на отримання грошових надходжень від позичальника в погашення його кредитної заборгованості на суму 999 610,15 грн., що не могло не вплинути на фінансовий стан Банку та його можливості виконувати власні зобов'язання перед вкладниками та кредиторами.

Отже, за укладеним Договором відступлення Банк, до дня визнання його неплатоспроможним, взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за Кредитним договором, що також стало однією із причин неплатоспроможності Банку та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами, що прямо зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що наявні порушення ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки:

- здійснивши відступлення прав вимоги згідно Договору відступлення в розмірі, який (за офіційним курсом НБУ) складав 999 610,15 грн., за ціною 4000,00 грн., яка більше ніж на 99% відрізняється від розміру (вартості) прав вимоги, Банк фактично відмовився від власних майнових вимог;

- за укладеним Договором відступлення Банк, до дня визнання його неплатоспроможним, взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за Кредитним договором, що стало однією з причин його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами.

Крім того, позивач зазначає, що спірний Договір відступлення укладений з боку Банку із перевищенням повноважень, оскільки посадові особи Банку в особі його представників, вчинили укладання вказаного Договору у порушення обмежень, які були встановлені нормативно-правовими актами Національного банку України.

Враховуючи вимоги ст.ст. 203, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України позивач просить суд:

1) визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 29.01.2015р., укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал";

2) застосувати до відносин сторін наслідки недійсності Договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р.:

- шляхом визнання АТ "Дельта-Банк" стороною (кредитором) за договором про надання споживчого кредиту від 21.05.2008р. № 0;

- шляхом повернення на поточний рахунок ТОВ "ФК "Сіагал" грошових коштів у розмірі 4 000 грн. 00 коп.;

3) зобов'язати ТОВ "ФК "Сіагал" повернути АТ "Дельта-Банк" оригінал договорів переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України ).

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статтею 512 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні може відбутися переданням ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. № 11 (надалі - постанова) визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно п. 2.5 вказаної постанови правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

У зв'язку з цим господарським судам слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

У відповідності із п. 2.5.2 постанови, за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України) (п. 2.6 постанови)

За приписами п. 2.13 постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

Так, за приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

За встановлених обставин, суд вбачає наявність порушень ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" при укладанні спірного договору відступлення, що свідчить про його нікчемність.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 39.01.2015р., укладеного між банком та відповідачем та застосування наслідків недійсності спірного правочину є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути АТ "Дельта-Банк" оригінали договорів, переданих на виконання Договору про відступлення права вимоги від 29.01.2015р., суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від повернення зазначених оригіналів договорів позивачу, не надано доказів звернення до відповідача із відповідною вимогою, не наведено правового обґрунтування позовних вимог в цій частині, а тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст.4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" договір про відступлення прав вимоги від 29.01.2015р.

Застосувати до відносин сторін наслідки недійсності договору про відступлення прав вимоги від 29.01.2015р.:

- шляхом визнання Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул.Щорса, буд. 36-Б, ) стороною (кредитором) за договором про надання споживчого кредиту від 21.05.2008р. № 0;

- шляхом повернення на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" (49064, м. Дніпропетровськ, проспект Сергія Нігояна, буд. 19, приміщення 2, ), розміщений у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул.Щорса, буд. 36-Б, ) грошових коштів у розмірі 4 000 грн. 00 коп. (чотири тисячі грн.. 00 коп.)

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" (49064, м.Дніпропетровськ, проспект Сергія Нігояна, буд. 19, приміщення 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б, ) 2 756 грн. 00 коп. (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість грн. 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено - 15.08.16р.