ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 серпня 2016 р. Справа № 903/450/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка"

третья особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Волинська обласна спілка споживчих товариств

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_2, дов. від 15.03.2016 року

від відповідача: Гринчук І.С., дов.№7 від 08.08.2016 року

від третьої особи: Данилік Ф.Я., дов.№365/1 від 04.07.2016 року

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

В судовому засіданні здійснювався звукозапис за допомогою програмно-апаратного комплексу "Діловодство спеціалізованого суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть: Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ставить вимогу витребувати з незаконного володіння відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" магазин промислових товарів (літера Б-1), загальною площею 200,00 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу вказує, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2007 року №322-19, яке є чинним, вирішено оформити за ним право власності на зазначений магазин.

16.06.2011 виконком прийняв рішення про оформлення права власності на даний магазин за Волинською облспоживспілкою та видав їй свідоцтво про право власності.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 07.12.2015 року скасував рішення виконкому від 16.06.2011 року, зазначивчи, що свідоцтво про право власності від 21.06.2011 видане ВОССТ не може виступати предметом спору, оскільки не має статусу акту державного чи іншого органу.

26.07.2012 року Волинська облсподживспілка по договору купівлі-продажу №1941 продала магазин ремонтно-монтажному комбінату Волинської облспоживспілки, який 17.10.2012 року по договору купівлі-продажу №2724 продав магазин Луцькому міському споживчому товариству (є членом / засновником ВОССТ), яке 24.12.2015 року магазин по договору купівлі-продажу приміщення магазину передало ТзОВ Лютіка", що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №6666215 від 05.04.2016.

Вказує, що сторони за договорами купівлі-продажу є пов'язаними особами, тому відповідач знав про відсутність у продавця достатніх правових підстав для відчуження майна та існування судового спору по ньому.

При нормативному обґрунтуванні заявленої вимоги посилається на відповідні статті Цивільного кодексу Країни, п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, п. 2.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року.

Відповідач у відзиві на позов від 21.07.2016 року вимогу позивача вважає безпідставно та просить в позові відмовити.

При цьому вказує, що ТзОВ "Лютіка" набуло у власність будівлю магазину промислових товарів за адресою АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 24.12.2015 року, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на дану будівлю (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.12.2015 року, індексний номер 27489276); на момент прийняття даного рішення не існувало судового рішення про скасування реєстрації права власності за продавцем по договору, а саме Луцьким міським споживчим товариством, тому ТзОВ "Лютіка" є добросовісним набувачем майна.

Вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що саме він є власником спірного майна.

При цьому вказує, що право на пред'явлення позову про витребування майна з незаконного володіння унормовано ст.387 ЦК України, за приписами якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позивачем за індикаційним позовом є неволодіючий власник. При цьому, позивач повинен довести належність йому майна на праві власності чи іншому речовому праві та підтвердити це документально. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається та особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Статтею 388 ЦК України передбачена можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, однак необхідною умовою для цього є те, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Заявлений позивачем позов є віндикаційним, однак позивачем не доведено недобросовісність набувача майна, що є підставою для відмови в позові.

Також вказує, що рішенням господарського суду Волинської області від 07.09.2010 року у справі №6/32-71 зобовязано підприємця ОСОБА_1 повернути Волинській ОПС спірне майно, як таке, що передано за недійсним правочином, дане рішення залишено без змін апеляційною та касаційною інстанцією.

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.08.2014 року у справі №903/1481/13 підприємцю ОСОБА_1 відмовлено в позові до облспоживспілки про стягнення вартості будівництва спірного приміщення. Даним рішенням встановлено незаконність будівництва приміщення по АДРЕСА_1 підприємцем ОСОБА_1 Рішення залишено без змін апеляційною інстанцією.

Тобто, даними судовими рішеннями встановлено, що підприємець ОСОБА_1 не є власником спірного приміщення.

В силу ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

3-я особа - Волинська обласна спілка споживчих товариств, залучена до участі у справі ухвалою суду від 12.07.2016 року, в поясненні від 25.07.2016 року №401/1 вказує, що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню.

При цьому зазначає, що 23.02.2002 між Луцьким госпрозрахунковим ринком (Орендодавцем), правонаступником якого є Волинська облспоживспілка, та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди з викупом терміном на 12 років 9 місяців; по договору Орендодавець передав в тимчасове користування об'єкт нерухомості-приміщення громадської вбиральні на території ринку "Завокзальний" за адресою АДРЕСА_1 ; Орендар зобов'язався провести капремонт даного приміщення, вартість якого врахувалась в орендну плату за користування майном.

Додатковою угодою до договору від 11.03.2003 року змінено та погоджено кошторисну вартість ремонту в розмірі 319 125,00 грн., що відповідало вартості виконаних робіт.

За позовом Орендодавця - Волинської облспоживспілки до Орендаря - ФОП ОСОБА_1 у справі №8/77-92 господарським судом було визнано недійсними договір оренди та додаткову угоду до нього; рішення суду залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями.

Рішенням господарського суду від 07.09.2010 року у справі №6/32-71 за позовом Волинської облспоживспілки зобов'язано ФОП ОСОБА_1 повернути облспоживспілці майно передане за недійсним правочином, а саме приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (ринок "Завокзальний").

На підставі Постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2010 року, яка залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2011 року, рішення господарського суду від 07.09.2010 року набрало законної сили.

Судовими рішеннями у справах №8/77-92 та №6/32-71 доведено, що підприємець ОСОБА_1 без згоди Орендодавця здійснив поліпшення орендованого майна, тому не набув права власності на дане майно. Предметом спору у справі №6/32-71 було повернення майна, переданого за недійсним правочином, а саме спірної надбудови, в подальшому магазину промислових товарів, згідно рішення господарського суду позов облспоживспілки задоволено.

Згідно ст.ст.19,27 Закону України від 01.07.2004 року №1952-11 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" рішення суду про задоволення позову про повернення майна переданого за недійсним правочином, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, тому Волинська облспоживспілка законно набула право власності на магазин промислових товарів

Зазначає, що за даних обставин Постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 року про скасування рішення органу місцевого самоврядування не є доказом наявності у позивача права власності на магазин, оскільки даною Постановою не скасовано правоустановчого документу облспоживспілки-свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на майно - магазин продовольчих товарів.

З врахуванням зазначеного в поясненні вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

До пояснення долучено зазначені в ньому судові рішення.

Позивачем подано заперечення на відзив відповідача, в якому, зокрема, зазначено, що підприємець є власником магазину на підставі рішення виконкому Луцької міської ради, яке не визнано недійсним та не скасовано, хоча було предметом судових спорів у справах №5004/758/12, №1/140-11А, №4/71-11А, №9/76/28-11.

Вважає, що твердження відповідача про не доведення позивачем недобросовісності набувача майна не відповідають дійсності, оскільки в позовній заяві наведено всі обставини, що підтверджують даний факт.

Також вказує, що судовим рішенням від 07.09.2010 року у справі №6/32-71, зобов'язано повернути Волинській облспоживспілці приміщення надбудови, а не магазин промислових товарів, оскільки за недійсним правочином було передано у власність лише надбудову даху - об'єкт незавершеного будівництва - громадської вбиральні на ринку "Завокзальний" балансовою вартістю 54 557 грн., а не прийнятий в експлуатацію окремий об'єкт нерухомого майна - магазин промислових товарів значно вищою вартістю. Оскільки надбудови над вбиральнею не існує, облспоживспілка на підставі рішення Луцької міської ради оформила право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м., зазначене рішення скасовано Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 року у справі №876/6117/15, який дійшов висновку, що до правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та Волинською обласною спілкою споживчих товариств щодо магазину промислових товарів слід застосувати ч.1 ст.331 ЦК України, якою врегульовано відносини по новоствореному майну

Зазначає, що судовими рішеннями не було скасовано рішення виконкому Луцької міської ради №322-19 від 17.05.2007 року та свідоцтво про право власності на приміщення магазину від 21.05.2007 року, тому підприємець ОСОБА_1 є законним його власником і це дає йому підстави вважати, що майно вибуло з володіння поза його волею та на підставі ст.388 ЦК України витребувати його від відповідача - ТзОВ "Лютіка".

04.08.2016 року позивачем подано додаткове пояснення (а.с.111-112), в якому, зокрема, вказано, що підставою набуття права власності на магазин є акт введення в експлуатацію та рішення виконкому №322-19 «Про оформлення права власності», надбудова даху та магазин промислових товарів не є тотожним поняттям, оскільки магазин - це нове будівництво; рішення суду у справі №6/32-71 не стосується новоствореного майна до якого застосовується норма ч.1 ст.331 ЦК України, а стосується лише майна отриманого за недійсним правочином; матеріалами справи №1/140-11/А, №4/71-11А, №9/76/28-11, №5004/758/12 підтверджено, що власником магазину є ОСОБА_1

3-я особа в запереченні від 08.08.2016 року №430/1 на додаткові обґрунтування позивача зазначає, що за ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави, заволоділа ним, а тому для застосування даної статті необхідною умовою є доведення позивачем того факту, що він є власником майна, твердження позивача, що надбудова та магазин промислових товарів різні споруди спростовується Постановою господарського суду у справі №1/104-11А від 12.09.2007 року, яка залишена без змін апеляційною та касаційною інстанціями в резолютивній частині якої, зокрема, зазначено, що «позивач сам визнав за орендарем - підприємцем ОСОБА_1 право власності на надбудову громадської вбиральні, що на даний період називається магазином промислових товарів», в подальшому дана угода визнана недійсною.

Предметом позову у справі №6/32-71 було повернення майна за недійсним правочином, а саме спірної надбудови, в подальшому магазину промислових товарів; при вирішенні даного спору суд не прийняв до уваги доводів підприємця ОСОБА_1 про видачу йому свідоцтва про право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому від 17.05.2007 року №322-19, тобто судовим рішенням визначена відсутність у позивача права власності на нерухоме майно.

На підставі рішення суду у справі №6/32-71 надбудова повернута облспоживспілці та відповідно до ст.19,27 ЗУ від 01.07.2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведено відповідний запис в реєстрі прав власності на майно, який не скасовано Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 року.

Відсутність у позивача права власності на приміщення магазину підтверджено також рішенням господарського суду у справі №903/1483/13, яким було відмовлено в позові до Волинської облспоживспілки про стягнення 667852,00 грн. вартості поліпшень орендованого майна.

Зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу з ремонтно-монтажним комбінатом, а саме 26.07.2012 року, облспоживспілка згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав, була власником магазину промислових товарів згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого на підставі рішення виконкому, яке було чинним, а тому мала право на відчуження майна за договором.

04.08.2016 року позивачем подано повторне клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на магазин промислових товарів загальною площею 200 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та заборони ТзОВ «Лютіка» вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження даного майна, а також передачу в оренду або будь-яке інше платне чи безоплатне користування третім особам та здійснювати будь-які інші дії, що призведуть до зміни попереднього стану будівлі.

Представники відповідача та 3-ї особи заперечують проти задоволення даного клопотання.

Клопотання позивача про забезпечення позову розглянуто в судовому засіданні та відхилено, як таке, що ґрунтується на припущеннях та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Також позивачем подано клопотання від 10.08.2016 року про відкладення розгляду справи в зв'язку з подачею 08.08.2016 року до господарського суду Волинської області підприємцем ОСОБА_1 позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу магазину продовольчих товарів, загальною площею 200 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, укладеного 26.07.2012 року за №1941 між Волинською облспоживспілкою та Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспоживспілки, до позовної заяви долучено клопотання про обєднання даної справи зі справою №903/450/16 за позовом підприємця ОСОБА_1 до ТзОВ «Лютіка» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Дане клопотання розглянуто в судовому засіданні та відхилено, оскільки ухвалою господарського суду від 08.08.2016 року було порушено провадження у справі №903/555/16 за позовом підприємця ОСОБА_1 до Волинської облспоживспілки, Ремонтно-монтажного комбінату Волинської облспоживспілки про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2012 року №1941; пунктом 5 даної ухвали клопотання позивача про обєднання справ в одне провадження залишено без розгляду, тому підстави відкладення розгляду справи №903/450/16 відсутні.

Представником позивача в судовому засіданні заявлено усне клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду по суті справи №903/555/16 за позовом підприємця ОСОБА_1 до Волинської облспоживспілки, Ремонтно-монтажного комбінату Волинської облспоживспілки про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2012 року №1941.

Дане клопотання судом відхилено, як необґрунтоване, оскільки перелік зупинення провадження у справі визначений статтею 79 ГПК України є вичерпним, а враховуючи зазначені позивачем правові підстави позову у справі №903/450/16, предметом якої є витребування майна з чужого незаконного володіння, суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі до вирішення спору про визнання недійсним договору від 26.07.2012 року №1941. Також при вирішенні даного клопотання враховано положення ст.22 ГПК України, відповідно до якої позивач може змінити предмет або підставу позову лише до початку розгляду справи по суті, оскільки судом розгляд справи №903/450/16 розпочато по суті.

Після розгляду заявлених клопотань, представник позивача підтримав заявлену вимогу та просить позов задоволити, представники відповідача та 3-ї особи підтримують свої заперечення, викладені в поясненнях наданих суду, та просять відмовити в позові.

Як слідує з матеріалів справи, позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з індикаційним позовом про витребування з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Лютіка" майна - магазину промислових товарів (літера Б-1), загальною площею 200,00 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1. В обґрунтування заявленої вимоги зазначає, що є власником магазину на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №322-19 від 17.05.2007 року, яке є чинним, та свідоцтва про право власності від 21.05.2007 року, дане майно вибуло з володіння поза його волею, а тому в силу ст.388 ЦК України має право витребувати майно у добросовісного володільця - ТзОВ «Лютіка»

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

В силу ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

- було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

- було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором

Як слідує з матеріалів справи, між позивачем та 3-ю особою по спірному майну існує ряд судових рішень, якими встановлено відповідні факти, що в силу ст.35 ГПК України не потребують повторного доведення.

Зокрема, як слідує з резолютивної частини постанови господарського суду Волинської області від 12.09.2007 року у справі №1/104-11а угодою від 11.01.2003 року позивач (Волинська облспоживспілка) визнав за орендарем - підприємцем ОСОБА_1 право власності на надбудову громадської вбиральні, що на даний час називається магазином промислових товарів.

В подальшому рішенням господарського суду Волинської області від 15.11.2007 року у справі №8/77-92 (залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями) було визнано недійсним договір оренди з викупом від 23.02.2002 року з додатковою угодою від 11.03.2003 року, які було укладено між Луцьким госпрозрахунковим ринком (Орендодавець), правонаступником якого є Волинська облспоживспілка, та ФОП ОСОБА_1

Як вбачається з даного рішення магазин промислових товарів, який було введено в експлуатацію згідно акту приймальної комісії від 05.02.2007 року, акт затверджено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №144-2 від 01.03.2007 року, підприємець ОСОБА_1 побудував на місці надбудови над орендованим ним приміщенням вбиральні.

Рішенням господарського суду Волинської області від 07.09.2010 року у справі №6/32-71 (залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями) за позовом Волинської облспоживспілки до ФОП ОСОБА_1, 3-я особа КП «Волинська ОБТІ» зобов'язано підприємця повернути облспоживспілці приміщення надбудови загальною площею 209,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1,1 (ринок Завокзальний) (а.с.146-148).

При винесенні даного рішення судом не прийнято доводів підприємця ОСОБА_1 про те, що йому виконавчим комітетом Луцької міської ради 21.05.2007 року було видано свідоцтво на право власності на магазин промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. за вищезазначеною адресою.

Як констатовано даним рішенням підприємець ОСОБА_1 побудував надбудову над орендованою вбиральнею, зробивши при цьому поліпшення, які неможливо відокремити без шкоди для об'єкта оренди.

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.08.2014 року у справі №903/1481/13 підприємцю ОСОБА_1 відмовлено в позові до облспоживспілки про стягнення вартості будівництва спірного приміщення. Даним рішенням встановлено незаконність будівництва приміщення по АДРЕСА_1 підприємцем ОСОБА_1 Рішення залишено без змін апеляційною інстанцією.

Тобто висновки у вищезазначених рішеннях спростовують твердження позивача про те, що надбудова над вбиральнею та магазин промислових товарів різні об'єкти нерухомості, оскільки на момент розгляду зазначених справ магазин промислових товарів було введено в експлуатацію.

Рішення господарського суду про повернення майна стало підставою для здійснення державної реєстрації права власності - магазину промислових товарів загальною площею 209,9 кв.м. в реєстрі прав власності на нерухоме майно за облспоживспілкою та скасування відповідного запису за ФОП ОСОБА_1 Як слідує з Постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2015 року в частині вимог підприємця про скасування державної власності на приміщення магазину за облспоживспілкою та поновлення його в реєстрі за ФОП ОСОБА_1, відмовлено. Дана постанова є чинною, а тому в силу ст.35 ГПК України встановлений в ній факт є доведеним.

В матеріалах реєстраційної справи №01 на об'єкт нерухомого майна - приміщення магазину промислових товарів (літ.Б-1) загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 яка надана на вимогу суду, наявні:

-договір купівлі-продажу даного об'єкту від 17.10.2012 року між Ремонтно-монтажним комбінатом Волинської облспоживспілки (Продавець) та Луцьким міським споживчим товариством (Покупець). В якому, зокрема, зазначено, що об'єкт належить Продавцю на праві власності, зареєстрованому в КП «Волинське ОБТІ» 06.08.2012 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером - 19151821, про що видано витяг про державну реєстрацію прав від 06.08.2012 року за №35069706;

-договір купівлі-продажу даного об'єкта від 24.12.2015 року між Луцьким міським споживчим товариством (Продавець) та ТзОВ «Лютіка» (Покупець). Предметом даного договору є нежитлове приміщення (цокольний поверх) загальною площею 80,6 кв.м. за адресою м.Луцьк, вул.Конякіна, буд.12а, яке належить Продавцю на праві власності. Державна реєстрація прав на нерухоме майно проведена державним реєстратором - приватним нотаріусом 08.07.2013 року, номер запису права власності 1563346.

Другим об'єктом по даному договору є спірний магазин промислових товарів (літ.Б-1) загальною площею 200 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 який належить Продавцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 17.10.2012 року №2724, право власності зареєстровано ОБТІ за Продавцем 31.10.2012 року, номер запису 924.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2012 року власником приміщення магазину промислових товарів (літ.Б-1) загальною площею 200 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, буд.1 є ТзОВ «Лютіка».

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та матеріали реєстраційної справи, суд вважає, що позивач не довів належності йому на праві власності приміщення магазину промислових товарів (літ.Б-1) загальною площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та не підтвердив це належними та допустимими доказами, а тому не можна вважати, що дане майно вибуло з володіння власника поза його волею, що є необхідною підставою для повернення майна за ст.388 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Виходячи з вищезазначеного та керуючись ст.ст.321,328,330,387,388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 44, 49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1.В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

16.08.2016

Суддя С. В. Костюк