ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2016 р.Справа № 916/821/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Колоколова С.І., Принцевської Н.М.

при секретарі судового засідання - Саломатовій К.А.

за участю представників учасників процесу:

від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса - ОСОБА_2 - за довіреністю від 27.01.2016 року;

від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - не з'явився;

від фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Одеса - не з'явився;

від ОСОБА_5, м. Одеса - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року

по справі № 916/821/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5, м. Одеса

про визнання недійсним договору позички та договору оренди

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якій просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір позики від 25.03.2013 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та договір оренди від 25.03.2013 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 як орендодавцем і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як орендарем.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.06.2016 року у справі № 916/821/16 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року у справі № 916/821/16 (суддя Волков Р.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився, тому звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року у справі № 916/821/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

До Одеського апеляційного господарського суду від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить суд залишити рішення господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року у справі № 916/821/16 без змін, а скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса без задоволення. Судовою колегіє відзив на апеляційну скаргу долучено до матеріалів справи.

Через канцелярію суду 02.08.2016 року від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких скаржник просить суд приєднати до матеріалів справи пояснення та витребувати у відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та третьої особи - ОСОБА_5 договір дарування нерухомого майна від 28.05.2015 року, а від відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 і третьої особи - ОСОБА_5 договори, укладені між ними і надані Державній службі з лікарських засобів для отримання ліцензії на роздрібну торгівлю фармацевтичними товарами у орендованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 приміщення по вул. Академіка Воробйова, 5 і вул. Пастера, 18, м. Одеса.

Пояснення судовою колегією долучені до матеріалів справи. У клопотанні про витребування договорів судовою колегією в судовому засіданні було відмовлено, оскільки дані договори не є предметом розгляду у даній справі та жодним чином не впливають на визнання недійсним договорів позички та оренди.

В судовому засіданні представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово. Представники інших учасників судового процесу в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причину неявки суд не повідомили, своїми процесуальними правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались, ніяких клопотань з цього приводу судовій колегії не надали, неявка без поважних причин у судове засідання представників сторін не тягне за собою відкладення розгляду справи на інші строки, тому справу розглянуто за наявними матеріалами, а повний текст постанови направляється учасникам судового процесу по справі в установленому порядку.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/821/16 та наданих представником позивача пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року у справі №916/821/16 є обґрунтованим та правомірним, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (позичкодавець) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (користувач) було укладено договір позички від 25.03.2013 року, відповідно до умов якого позичкодавець зобов'язався передати в безоплатне тимчасове користування користувачу приміщення (далі - майно), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, нежитлове приміщення № 501, загальною площею 109,1 кв. м. Майно передано для використання користувачем на строк до 15.03.2016 року. Користувач зобов'язався повернути зазначене майно по закінченню строку договору у тому стані, в якому він отримав його з урахуванням природного зносу.

Пунктом 1.2 договору позички визначено, що право передачі майна належить позичкодавцю на підставі права власності.

При передачі майна в безкоштовне користування сторони складають Акт приймання-передачі (додаток №1 до договору), в якому зазначається стан майна, його недоліки, пошкодження і несправності, якщо такі є. Акт приймання передачі є невід'ємною частиною договору (пункт 1.4 договору позички).

Положеннями пункту 2.3 договору позички передбачено, що користувач має право передати в найм (оренду) майно на власний розсуд без згоди позичкодавця.

Відповідно до статті 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

За Актом приймання-передачі від 25.03.2013 року позичкодавець передав, а користувач прийняв в користування приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення №501) загальною площею 109,1 кв. м.

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди від 25.03.2013 року, відповідно до умов якого орендодавець зобов'язався надати орендатору в тимчасове користування частину приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення №501). Загальна площа, переданої в оренду частину приміщення складає 53,7 кв. м.

Пунктом 1.3 договору оренди визначено, що орендодавець має майнові права на зазначене приміщення у відповідності з договором позички.

Згідно з пунктом 3.1 договору оренди він вступає в силу з 25.03.2013 року і діє до 15.03.2016 року Якщо у сторін не виникне взаємних претензій протягом дії даного договору, то орендодавець та орендар погодились з тим, що договір може бути продовжено на строк, визначений обома сторонами на підставі додаткової угоди.

Відповідно до частини 2 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За Актом приймання-передачі від 01.04.2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 передав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 частину приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлове приміщення №501) загальною площею 57,3 кв. м.

В позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на те, що договір позички були укладені без необхідного обсягу дієздатності, оскільки власником нерухомого майна, переданого в позичку є фізична особа ОСОБА_4, а не фізична особа-підприємець ОСОБА_4, що в подальшому призвело до укладення похідного договору оренди з порушенням норм чинного законодавства.

Судова колегія Одеського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для визнання договорів позички та оренди, виходячи з наступного.

Приписами постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику про визнання угод недійсними" від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абзаці 4 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, положеннями статей 202, 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення яке передано в оренду, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Положеннями статей 319, 321 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

За приписами статті 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Згідно з частиною 1 статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 52 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Аналогічні положення містяться в частині 2 статті 128 Господарського кодексу України, де зазначено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Вищезазначені положення Цивільного та Господарського кодексів України надають фізичній особі, зареєстрованій як підприємець, право використовувати належне їй, як фізичній особі, майно у власній підприємницькій діяльності, та одночасно зобов'язують таку фізичну особу-підприємця, нести відповідальність за зобов'язаннями, що випливають з її господарської діяльності, усім майном такої фізичної особи, в тому числі тим, яке не використовувалось у підприємницькій діяльності.

Чинне законодавство України не розділяє власність фізичної особи та власність фізичної особи-підприємця. Власником будь-якого майна, яке набуто фізичною собою-підприємцем у процесі здійснення підприємницької діяльності, завжди буде фізична особа, саме вона є суб'єктом права власності і саме вона відповідає своїм майном за усі наслідки її діяльності у якості підприємця.

Таким чином, незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення будь-якої діяльності (підприємницької або незалежної професійної), суб'єктом права власності виступає саме фізична особа, а не підприємець.

Враховуючи викладене, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 використав у власній підприємницькій діяльності належне йому як фізичній особі нерухоме майно, шляхом передачі його за договором позички фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Укладений між сторонами договір позички від 25.03.2013 року за своїм правовим змістом відповідає вимогам статті 827 Цивільного кодексу України, а також його було укладено в письмовій формі, що узгоджується з приписами статті 828 Цивільного кодексу України і позивачем не було доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України наявності підстав для визнання договору позички недійсним.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки його було укладено у відповідності з нормами чинного законодавства, а посилання позивача на передачу частини спірного нежитлового приміщення в оренду без належної правової підстави спростована матеріалами справи.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею господарського суду Одеської області за результатами дослідження усіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Зокрема, не приймаються до уваги посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі на неправомірність дій фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та його батька ОСОБА_8, оскільки господарський суд не вправі самостійно визначати наявність або відсутність в діях фізичних осіб ознак кримінального або цивільного правопорушення. У випадку встановлення судом загальної юрисдикції по кримінальній справі або судом по цивільній справі будь-яких інших обставин, дана справа може бути переглянута за нормами статей 112-114 Господарського процесуального кодексу України за нововиявленими обставинами за заявою позивача.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Одеса на рішення господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року у справі № 916/821/16 залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 17.06.2016 року у справі №916/821/16- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
С.І. Колоколов