ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Справа № 925/2220/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В.А., Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016
у справі № 925/2220/14 Господарського суду Черкаської області
за позовомПриватного підприємства "Друг"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 131 003,07 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

- - позивачане з'явився
- - відповідачаОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року Приватне підприємство "Друг" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь 131 003,07 грн., з яких: 66 262,17 грн. боргу, 42 335,35 інфляційних втрат, 3 746,84 грн. три проценти річних, 18 658,71 грн. пені (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, яка прийнята та розглянута судом).

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 0100060 від 04.01.2012 в частині оплати.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.03.2016 (судді Гури І.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 (головуючий Федорчук Р.В., судді: Лобань О.І., Майданевич А.Г.) у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 56 823,72 грн. основного боргу та 1 083, 35 грн. судового збору, в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального законодавства, просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приватне підприємство "Друг" не реалізувало процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення було повідомлено належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.01.2012 між Приватним підприємством "Друг", як продавцем, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, як покупцем, укладено договір № 0100060 купівлі-продажу нафтопродуктів, за умовами якого продавець передає у власність покупцю нафтопродукти, а покупець сплачує їх вартість та приймає на умовах, передбачених цим договором. Ціна на товар встановлюється на день виставлення рахунку-фактури або видаткової накладної продавцем. Ціна для покупця дорівнює ціні, що діє у продавця на АЗС (відповідно цінової стелі) по передплаті за мінусом 0.10 грн. на кожній одиниці (літрі) товару, з відстрочкою платежу плюс 0,05 грн. (п.п. 1.1, 2.1Договору).

Відповідно до умов, визначених у п.п. 2.2, 2.3, 2.4, п. 4.4. договору, оплата за товар проводиться покупцем шляхом 100 % передплати на підставі виставлених продавцем рахунків-фактур, у випадку відпуску товару покупцю до отримання грошових коштів на поточний рахунок продавця (відстрочка платежу) покупець зобов'язується оплатити партію товару, що вказана в рахунку-фактурі, на протязі 2 банківських днів з моменту отримання такого рахунка. Дійсною підставою для оплати товару вважається також рахунок-фактура, переданий за допомогою факсимільного зв'язку в адресу покупця. Розрахунок покупцем за товар здійснюється у національній валюті України - гривні, шляхом перерахування готівкових грошових коштів на поточний рахунок продавця. Розрахунок за товар є закінченим з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. За порушення строків, передбачених п. 2.3. цього договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,25% від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що передача (відпуск) товару та його прийом (заправка) супроводжується веденням накопичувальних відомостей на видачу нафтопродуктів з відміткою оператора АЗС і уповноваженого представника покупця згідно списку (водія) про передачу нафтопродукту.

На підставі поданих до матеріалів справи доказів судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачу нафтопродукти на загальну суму 56 823,72 грн., що підтверджується відомостями на відпуск ГСМ з АЗС позивача (вул. Чехова, 112/1), де вказано про відпущення та отримання водієм ОСОБА_4 (відповідачем), що ним не заперечується та підтверджується частково актом звірки взаєморозрахунків, підписаного сторонами, станом на 01.09.2013 за період з 01.01.2012 по 31.08.2013, згідно якого заборгованість відповідача складає 45 686,74 грн. Решту нафтопродуктів відпущено водію ОСОБА_5, що не свідчить про їх отримання відповідачем, оскільки позивачем не надано суду довіреність, видану відповідачем ОСОБА_5 на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Згідно долучених до справи відомостей на відпуск паливно-мастильних матеріалів, ПП "Друг" відпустило ОСОБА_4 паливно-мастильних матеріалів на суму 56 823 грн. 72 коп., і в той же час ОСОБА_5 відпущено згідно підрахунку, зробленого судами на підставі вказаних відомостей на суму 9 438 грн. 45 коп.

Таким чином, судами встановлено, що відповідач отримав товар без зауважень, однак свої зобов'язання за договором щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару належним чином не виконав, у зв'язку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 56 823 грн. 72 коп.

Спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу нафтопродуктів № 0100060 від 04.01.2012 в частині оплати.

Колегія вважає висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову достатньо обґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).

В частині першій статті 691 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частин першої та другої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, які кореспондуються з положеннями статті 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Судами попередніх інстанцій на підставі сукупності поданих до матеріалів справи доказів встановлено, що заборгованість відповідача на час вирішення спору судом склала 56 823,72 грн., що в установленому законом порядку не спростовано. Доказів сплати боргу матеріали справи не містять.

Рішенням місцевого господарського суду стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у вказаній сумі. З таким висновком суду погодився і суд апеляційної інстанції.

Підставою для відмови у позові в частині інфляційних втрат, 3 % та пені стали висновки судів про те, що позивачем час прострочення оплати за товар визначений невірно, оскільки згідно авіанакладної рахунки-фактури для оплати вручено позивачем відповідачу лише 04.02.2016, також вірного розрахунку не надано і в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вимог в цій частині.

Доводи відповідача про те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме приписи ст. 601 ЦК України щодо зарахування зустрічних однорідних вимог колегія не може прийняти до уваги з наступних підстав.

Згідно ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.07.2015 відповідачем було надіслано позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується накладною № R0105565 експрес-доставки "Меркурій", проте позивачем вона була залишена без розгляду у зв'язку з ненаданням до заяви відповідних доказів.

Відповідач надав суду акт виконаних робіт від 07.07.2015, рахунок в підтвердження надання юридичних послуг позивачу, також суд першої інстанції 25.02.2016, задовольнивши клопотання відповідача про витребування доказів в підтвердження надання відповідачем позивачу юридичних послуг, витребував від Черкаського окружного адміністративного суду для огляду та зняття необхідний копій справу №823/2283/13-а, яку досліджено у судовому засіданні 10.03.2016.

Судами встановлено, що акт виконаних робіт охоплює період з 01.01.2013 по 30.04.2014, а строк дії договору від 15.12.2011 - з 01.01.2012 по 31.12.2013, вказаний акт не підписаний з боку позивача, а в судовому засіданні 25.05.2016 представник позивача зазначив, що відповідач не приймав участі в розгляді справи № 823/2283/13-а в Черкаському окружному адміністративному суді, а рішення у вказаній справі прийняте 04.11.2014, коли договір про виконання юридичних послуг вже не діяв, що не заперечував відповідач.

Обґрунтовуючи необхідність зарахування зустрічних однорідних вимог, вказував на договір про виконання юридичних послуг, в підтвердження виконання його умов ОСОБА_4 посилався на рішення судів у справі № 823/2283/13-а. В той же час, за умовами договору мова йде про реальне виконання (стягнення коштів), на підтвердження чого докази в матеріалах справи відсутні. Сам факт наявності рішення не підтверджує виконання обов'язку за договором.

Крім того, зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент; ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання; звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, що зарахування у даній справі є неможливим, оскільки не відповідає умові ясності вимог, а саме, відповідач не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості позивача згідно договору про надання правової допомоги, крім того, позивач відмовив в зарахуванні зустрічних однорідних вимог, враховуючи їх необґрунтованість відповідними доказами, що не може свідчити про відсутність спору відносно зобов'язання.

На думку колегії суддів, встановивши зазначені обставини суди правильно застосували до спірних відносин норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим фактичним обставинам справи, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх зміни або скасування, відсутні.

Відповідно до приписів статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та пов'язані з вирішенням питання про достовірність поданих ним доказів, які на думку касатора, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 у справі № 925/2220/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і М. В. Данилова

Т. Б. Данилова