КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2016 р. Справа№ 910/2821/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Агрикової О.В.

Рудченка С.Г.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 11.08.2016 року по справі №910/2821/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2016р.

у справі №910/2821/16 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ"

до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк"

про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Український фінансовий світ" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" про визнання недійсним договору від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між сторонами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1618.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2016р. у справі №910/2821/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 26.04.2016р., позивач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи, та на порушення норм матеріального права, а саме: ст.17, ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.593, 589, 600 Цивільного кодексу України.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне:

01.04.2014 року між відповідачем, як кредитором, та позивачем, як позичальником, був укладений договір №ММ67818LG про надання міжбанківського кредиту, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит в розмірі 3 000 000 доларів США на строк з 01.04.2014р. по 04.02.2015р., а позичальник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплатити кредитору проценти за користування міжбанківським кредитом, виконати умови договору і своєчасно повернути загальну суму заборгованості.

В забезпечення виконання позивачем своїх грошових зобов'язань за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. між сторонами було укладено договір іпотеки б/н від 04.07.2014р., відповідно до умов якого позивачем передано в іпотеку відповідачу, в тому числі, нежиле приміщення загальною площею 412,10 кв.м., розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Лобановського Валерія, буд. 21, корпус 6.

Одночасно, в якості забезпечення виконання позивачем своїх грошових зобов'язань за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. між сторонами також було укладено договір іпотеки б/н від 04.07.2014р., відповідно до умов якого позивачем передано в іпотеку відповідачу нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, літ. "А-3" загальною площею 1465,6 кв.м., яка розташована за адресою: Харківська область, місто Харків, Харківська набережна, буд.4/5-А.

В подальшому, між позивачем, як іпотекодавцем, та відповідачем, як іпотекодержателем, було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя від 08.08.2014р., відповідно до умов якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає у власність нерухоме майно - нежитлову будівлю, літ. "А-3" загальною площею 1465,6 кв.м., яка розташована за адресою: Харківська область, місто Харків, Харківська набережна, буд.4/5-А, в рахунок виконання іпотекодавцем основного зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту та договору від 06.08.2014р. про внесення змін та доповнень до договору №ММ67818LG від 01.04.2014р. в розмірі 3 060 000 доларів США, що забезпечується договором іпотеки.

Одночасно, 08.08.2014р. між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає у власність нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 412,1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху площею 246,2 кв.м., з нежитловим підвальним приміщенням площею 165,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Лобановського Валерія, буд. 21, корпус 6, в рахунок виконання іпотекодавцем основного зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту та договору від 06.08.2014р. про внесення змін та доповнень до договору №ММ67818LG від 01.04.2014р. в розмірі 3 060 000 доларів США, що забезпечується договором іпотеки.

У відповідності до п.3 договору б/н від 08.08.2014р. нерухоме майно передається у власність іпотекодержателя за ціною 2 149 600 грн., яка визначена Державним підприємством "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" згідно звіту про оцінку майна від 19.06.2014р.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та нотаріального посвідчення, а право власності на нерухоме майно у іпотекодержателя виникає з моменту державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.13 договору б/н від 08.08.2014р.).

Спірний правочин з боку позивача підписано ОСОБА_3 на підставі довіреності б/н від 02.10.2012р., а з боку відповідача заступником голови правління ОСОБА_4

Договір б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною та зареєстровано 08.08.2014р. в реєстрі за №1618.

Як свідчать матеріали справи, Господарським судом міста Києва розглядалась справа №911/1235/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" до Публічного акціонерного товариства "Авант-банк" про визнання недійсним договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотеко держателя, посвідченого 08.08.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1618.

Позовні вимоги у межах справи №911/1235/15 було обґрунтовано тим, що під час укладання спірного правочину іпотекодавець не мав права розпоряджатись предметом іпотеки та відчужувати його в силу приписів Національного банку України. До того ж, за твердженнями Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ", договір б/н від 08.08.2014р. було вчинено неуповноваженою особою без попередньої згоди спостережної ради позивача.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 15.06.2015р., яке залишене без змін постановою київського апеляційного господарського суду від 05.08.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016р., в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" було відмовлено.

У рішенні від 15.06.2015р. було встановлено, що оспорюваний правочин було вчинено 08.08.2014р.

Статтею 35 ГПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення Господарського суду м.Києва від 15.06.2015р., яке залишене без змін постановою київського апеляційного господарського суду від 05.08.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016р., має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, зокрема, щодо вчинення оспорюваного правочину 08.08.2014р., повторного доведення не потребують.

У відповідності до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи зазначені правові норми, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що після укладання іншого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідач отримав раніше нерухоме майно в рахунок виконання основного зобов'язання, основне зобов'язання є припиненим, а будь-які наступні вимоги відповідача, як іпотекодержателя, щодо виконання позивачем основного зобов'язання є недійсними в силу ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У відповідності до ст.1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.ч.1, 2 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч.1 ст.5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання (ч.ч.1, 2 ст.7 Закону України "Про іпотеку").

У ч.5 ст.590 Цивільного кодексу України вказано, що якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотеко держателя (ч.ч.1, 3, 5 ст.33 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до ст.36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Вищевикладені правові норми свідчать, що чинним законодавством України передбачена можливість забезпечення виконання зобов'язання шляхом передання в іпотеку не одного об'єкту нерухомого майна, а декількох.

Крім того, у разі перебування в іпотеці декількох об'єктів нерухомого майна, кредитор має право на задоволення своїх вимог за рахунок будь-якого з об'єктів або їх всіх, у разі якщо їх сукупна вартість є необхідною для погашення заборгованості іпотекодавця в повному обсязі.

Таким чином, у даному випадку законодавець пов'язує задоволення вимог іпотеко держателя за рахунок предметів іпотеки, в тому числі, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, саме з обсягом невиконаного зобов'язання, що не вказує на те, що отримання у власність одного з предметів іпотеки у будь-якому випадку тягне за собою припинення основного зобов'язання в повному обсязі.

Як встановлено вище, 08.08.2014р. між сторонами був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач приймає у власність нерухоме майно - нежитлову будівлю, літ. "А-3" загальною площею 1465,6 кв.м., яка розташована за адресою: Харківська область, місто Харків, Харківська набережна, буд.4/5-А, в рахунок виконання позивачем основного зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту та договору від 06.08.2014р. про внесення змін та доповнень до договору №ММ67818LG від 01.04.2014р. в розмірі 3 060 000 доларів США, що забезпечується договором іпотеки. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстровано за №1621.

У вказаному правочині сторонами було визначено, що нерухоме майно передається у власність відповідача за ціною 11 043 300 грн. (п.п.4, 6 договору б/н від 08.08.2014р.).

Право власності на зазначений предмет іпотеки було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом №28118877 від 15.10.2014р. з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За поясненнями відповідача, які з боку позивача протягом розгляду справи не заперечувались, станом на 08.08.2014р. заборгованість позивача становила 3 060 000 доларів США. Зворотного матеріали справи не містять.

Одночасно, в оспорюваному правочині було вказано, що нерухоме майно передається у власність іпотекодержателя за ціною 2 149 600 грн., яка визначена Державним підприємством "Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень" згідно звіту про оцінку майна від 19.06.2014р.

Тобто, приймаючи до уваги курс долару США по відношенню до гривні, що був встановлений Національним банком України на день укладання зазначених договорів, майна (виходячи з його вартості визначеної у договорі), що було передано у власність іпотекодержателя за договором б/н від 08.08.2014р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованим за №1621, не було достатньо за задоволення кредиторських вимог відповідача в повному обсязі. Доказів того, що заборгованість за основним зобов'язанням була на момент укладання оспорюваного правочину погашена у інший спосіб, позивачем до матеріалів справи не надано.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства у іпотекодержателя було право на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок інших предметів іпотеки, в тому числі, приміщення першого поверху площею 246,2 кв.м., з нежитловим підвальним приміщенням площею 165,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського Валерія, буд.21, корпус 6, яке у відповідності до умов договору від 08.08.2014р. передано у власність іпотекодержателя за ціною 2 149 600 грн.

Посилання позивача на норми ч.4 ст.36 Закону України "Про іпотеку", судова колегія до уваги не приймаються в якості достатньої підстави для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між сторонами, посвідченого 08.08.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1618, недійсним. В той же час зазначає наступне.

Загальні підстави припинення зобов'язань визначені ст.598 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними (ч.4 ст.36 Закону України "Про іпотеку").

Наведена правова норма не передбачає автоматичного припинення зобов'язання, яке забезпечено іпотекою, в повному обсязі у разі, якщо іпотекодержатель скористався своїм правом на задоволення вимог у позасудовому порядку шляхом укладання відповідного договору, а лише вказує на недійсність вимог стосовно основного зобов'язання в тій його частині, в якій останнє було погашено за рахунок предмету іпотеки.

Тобто, у даному випадку відсутні підстави вважати припиненим зобов'язання, що виникло у позивача на підставі договору №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту та договору від 06.08.2014р. про внесення змін та доповнень до договору №ММ67818LG від 01.04.2014р. в розмірі 3 060 000 доларів США, з огляду задоволення вимог іпотекодержателя згідно договору б/н від 08.08.2014р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований за №1621.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що посилання позивача на припинення зобов'язань останнього за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту, у зв'язку з задоволенням вимог іпотекодержателя у відповідності до договору від 08.08.2014р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований за №1621, в якості підстави для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним є юридично неспроможними.

Також, судова колегія не приймає до уваги посилання позивача на висновки Вищого господарського суду України, які викладені в постанові від 10.02.2014р. у справі №6/174-09, оскільки зазначена постанова в даному випадку не має ніякого відношення до даного спору.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між сторонами, посвідченого 08.08.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1618.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2016р. у справі №910/2821/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2016р. у справі №910/2821/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/2821/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді О.В. Агрикова

С.Г. Рудченко