ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 рокуСправа № 912/2255/16
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Шевчук О.Б. розглянув у відкритому судовому засіданні справу №912/2255/16

за позовом Олександрійської міської ради Кіровоградської області, Кіровоградська область, м. Олександрія

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Кіровоградська область, м. Олександрія

про стягнення 82910,61 грн

за участю представників позивача: начальника юридичного управління Скляра Ю.А., довіреність №32/12/23/1 від 04.07.2016 та заступника начальника управління приватизації, оренди майна та землі Купченка О.П., довіреність №25/12/06/1 від 08.06.2016.

Олександрійська міська рада Кіровоградської області звернулася до господарського суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 82910,61 грн, з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відповідач використовує земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 7041,03 кв.м, на якій розташований належний останньому на праві власності об'єкт нерухомого майна. При цьому, відповідачем не укладено договір оренди земельної ділянки. Позивач вказує на те, що до теперішнього часу не сплачується орендна плата, хоча земельна ділянка використовується для розміщення об'єкту нерухомого майна, що призвело до ненадходження до міського бюджету земельних платежів та завдано в зв'язку з цим позивачу значних збитків. Загальна сума неодержаної Олександрійською міською радою орендної плати за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, площею 7041,03 кв.м за 2013-2015 роки становить 82910,61 грн.

Ухвалою від 08.06.2016 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду, порушив провадження у справі, справу призначив до розгляду в судовому засіданні 05.07.2014 та витребував від сторін необхідні для розгляду справи по суті докази.

Ухвалами від 05.07.2016 та від 28.07.2016 господарський суд відкладав розгляд справи відповідно до 28.07.2016 та 09.08.2016 в порядку встановленому статтею 767 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у своєму відзиві на позов зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ним вживались заходи по виготовленню технічної документації для укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташовані належні йому об'єкти нерухомості. За твердженням відповідача, він використовував для обслуговування будівель та споруд не всю земельну ділянку, на яку замовлялась технічна документація, а лише площею 0,2077 га. Крім того, відповідач не погодився з розрахунком суми заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки вважає, що при розрахунку збитків позивачем не було враховано позовну давність. У зв'язку з чим у відзиві на позов відповідач виклав вимогу про застосування позовної давності до вимог позивача.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведено 11.07.1996, що підтверджується Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.31).

Відповідно до рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Українських виробників обладнання для станції технічного обслуговування автомобілів" від 18.08.2008 у справі №94/18/08-2008 ОСОБА_1 є власником комплексу будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Крім того, право власності ОСОБА_1 на комплекс будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. підтверджується реєстраційним посвідченням Олександрійського міжміського бюро технічної інвентаризації (а.с.10) та архівною довідкою №414 від 10.06.2013 (а.с.11).

26.06.2009 Олександрійською міською радою було прийнято рішення № 1084 "Про оренду земельних ділянок". Пунктом 1 цього рішення надано Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 7041,03 кв.м по АДРЕСА_1 для обслуговування будівель та споруд, які належать йому на підставі рішення постійно діючого третейського суду від 18.08.2008 року №94/18/08-2008, за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення Олександрійської міської ради та встановлено оренду плату в розмірі 3% нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та визначено необхідність оформлення договору оренди земельної ділянки. В пункті 3 цього рішення зазначено про те, що відповідачу необхідно оформити договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими виконання на відповідній території.

Згідно частини 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Як зазначає позивач всупереч положенням частини 1 статті 144 Конституції України та частини 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідачем проігноровано вищезазначене рішення Олександрійської міської ради. Договір оренди земельної ділянки площею 7041,03 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, відповідачем не укладений, і відповідно, не набув чинності, тобто у відповідача не виникло право на оренду даної земельної ділянки.

Виходячи з положень норм статті 206 Земельного кодексу України позивач вважає, що відповідач користуючись земельною ділянкою повинен сплачувати до міського бюджету земельні платежі у вигляді орендної плати.

За розрахунками позивача річна сума орендної плати, яку відповідач мав би сплати у 2013-2014 роках становить 25518,81 грн (120,81 х 7041,03 х 3%), де:

120,81 грн - нормативно-грошова оцінка одного квадратного метра земельної ділянки по вул. Островського, 131а відповідно до рішення міської ради від 25.05.2012 № 615 (землі промисловості в 50 оціночній зоні);

7041,03 кв.м - площа земельної ділянки;

3% - розмір ставки орендної плати від нормативно грошової оцінки відповідно до рішення міської ради від 26 червня 2009 року № 1084 за земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Сума орендної плати, яку відповідач мав би сплатити за 2015 рік, за розрахунком позивача, становить 31872,99 грн (25518,81 х 1,249), де:

25518,81 грн. - річний розмір плати за оренду земельної ділянки за 2014 рік;

1,249 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки за 2014 рік.

Таким чином, за твердженням Олександрійської міської ради загальна сума неодержаної останньою орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою по АДРЕСА_1, площею 7041,03 кв.м за 2013-2015 роки становить 82910,61 грн. (25518,81 за 2013 рік + 25518,81 за 2014 рік + 31872,99 за 2015 рік).

Вирішуючи даний спір, господарський суд враховує наступне.

За приписами статей 1, 2 Земельного кодексу України, статей 13, 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та є об'єктом права власності українського народу, від імені якого це право здійснюють органи влади і органи місцевого самоврядування, а земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Пунктом "б" частини 1 статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб'єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування на землі комунальної власності.

Статтею 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як зазначено у статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічні положення зазначені і у статті 120 Земельного кодексу України.

З аналізу вказаних норм вбачається, що перехід права на земельну ділянку не відбувається автоматично, а потребує оформлення. Згідно з приписами статті 124 Земельного кодексу України набуттю права користування та права оренди передує волевиявлення особи, яка виявила бажання набути таке право, і лише після цього здійснюється волевиявлення відповідного органу місцевого самоврядування.

Господарським судом враховуються також положення пункту 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011 з подальшими змінами, в якому зазначено, що "за змістом статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають."

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 Господарського кодексу України).

Положеннями статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. Покладення на особу обов'язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди.

Обов'язковим при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) є врахування заходів, вжитих кредитором щодо їх одержання.

Господарським судом також враховуються роз'яснення Вищого господарського суду України, викладені в пункті 3.8. постанови пленуму "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011 з подальшими змінами, відповідно до яких: "Вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини не оформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. При цьому суду слід враховувати вимоги частини другої статті 120 ЗК України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до вимог статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд враховує, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами факту використання відповідачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Олександрія загальною площею 7041,03 кв.м

Прийняття Олександрійською міською радою 26.06.2009 рішення № 1084 "Про оренду земельних ділянок", згідно якого надано в оренду відповідачу земельну ділянку площею 7041,03 кв.м , не може бути беззаперечним свідченням того, що відповідач використовував цю земельну ділянку протягом 2013-2015 років.

Крім того, господарський суд звертає увагу на той факт, що відповідачем на виконання рішення Олександрійської міської ради від 26.06.2009 рішення № 1084 протягом 2009-2011 років вчинялися дії по виготовленню технічної документації з метою укладення договору оренди земельної ділянки, тоді як позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що останнім вживались заходи по укладенню з відповідачем договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Олександрія загальною площею 7041,03 кв.м з метою отримання орендної плати. При цьому, господарський суд виходить з того, що чинним законодавством не обмежено право позивача в частині виготовлення проект договору оренди земельної ділянки та направлення його для підписання відповідачу. Проте, жодного доказу, який би підтверджував вчинення таких дій протягом 2009-2015 років позивачем не надано.

Таким чином, господарський суд, зважаючи на докази, які містяться в матеріалах справи, та вищезазначені норми чинного законодавства, прийшов до висновку, що позивачем не доведено ні протиправної поведінки відповідача, ні розміру збитків ні причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Враховуючи вищевикладене, задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Розглядаючи заяву відповідача про застосування позовної давності, господарський суд враховує наступне.

Відповідно до положень статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 цієї статті встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (пункт 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, господарський суд враховує, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Але при вирішенні даного спору господарський суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено порушення його права, за захистом якого він звернувся до господарського суду і в задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості, тому заявлене відповідачем клопотання про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Копію рішення направити відповідачу (Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Першотравнева, 33).

Повне рішення складено 12.08.2016.

Суддя О.Б. Шевчук