ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.08.2016 Справа № 920/624/16

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С. В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумигаз збут», м. Суми

до відповідача ОСОБА_1 освіти, молоді та спорту Роменської районної державної

адміністрації Сумської області, с. Бобрик, Роменський район,

Сумська обл.

про стягнення 1 165 608 грн. 25 коп.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 23.03.2016 № 83);

від відповідача: не зявився;

при секретарі судового засідання Даніловій Т. А.

Суть спору: позивач у позовній заяві від 13.06.2016, № 1224 просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 109 116 грн. 04 коп. основного боргу за поставлений природний газ у період з січня 2016 року по квітень 2016 року, 47552 грн. 55 коп. інфляційних збитків, 9 849 грн. 13 коп. 3% річних, а також судовий збір.

03.08.2016 відповідач подав відзив на позовну заяву від 03.08.2016 № 805, в якому зазначив, що не погоджується в повному обсязі з фактами викладеними у позовній заяві, а тому просить в частині стягнення 47 552 грн. 52 коп. інфляційних збитків та 9849 грн. 13 коп. 3% річних відмовити.

08.08.2016 позивачем надано письмове правове обґрунтування позиції по справі від 05.08.2016 № 1579, відповідно до якого позивач надав додаткові пояснення в обгрунтування своєї позиції по справі, а також з урахуванням кінцевого строку виконання зобовязань позивач здійснив уточнений розрахунок 3% річних, і враховуючи вищезазначене просить суд стягнути з відповідача 1 109 116 грн. 04 коп. основного боргу, 47552 грн. 55 коп. інфляційних втрат, 8939 грн. 66 коп. 3% річних, а також судовий збір.

Враховуючи, що положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбачено такої процесуальної дії як уточнення позовних вимог, суд зазначену заяву розцінює як зменшення позовних вимог, оскільки відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог суд приймає подану заяву до розгляду.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача 1165608 грн. 25 коп., з яких: 1109116 грн. 04 коп. боргу, 47552 грн. 55 коп. інфляціних нарахувань, 8939 грн. 66 коп. 3 % річних, а також судові витрати повязані з розглядом справи.

Представник позивача в судовому засіданні від 11.08.2016 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 11.08.2016 явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідач вважається повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом надання додаткових доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

В період з січня 2016 року по квітень 2016 року позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 109 116 грн. 04 коп.

Факт отримання природного газу відповідачем підтверджується матеріалами справи, а саме наступними актами приймання-передачі природного газу:

- акт № СМ300001550 від 31 січня 2016 на суму 484 511 грн. 78 коп.;

- акт № СМ300003639 від 29 лютого 2016 на суму 324462 грн. 47 коп.;

- акт № СМ300005477 від 31 березня 2016 на суму 263731 грн. 80 коп.;

- акт № СМ300001550 від 31 січня 2016 на суму 484 511 грн. 78 коп.

Вищезазначені акти належним чином підписані та скріплені печатками обох сторін.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач зобовязання з оплати отриманого газу не виконав, у звязку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 1109116 грн. 04 коп.

За вказаних обставин позивач був змушений звернутися до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 03.08.2016 № 805 заперечує проти позову, зазначивши, що відсутність будь-якої письмової фіксації договору поставки та як наслідок відсутність підтвердження досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов може свідчити про його неукладення. Також зазначає, що сам факт отримання товару відповідачем не може доводити наявність правових підстав для отримання та збереження майна (наявність договору).

Суд не може погодитися з позицією відповідача, враховуючи наступне:

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. 526 вказаного кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, якою передбачено, що, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 639 вказаного Кодексу, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За умовами ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може бути вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не передбачено законом. Правочин, щодо якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобовязання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а відповідно до ст. 181 цього Кодексу допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень.

Судом встановлено, що між сторонами мали місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, за яким сторони не визначали строк здійснення відповідачем оплати за отриманий товар.

У зв'язку з цим покупець (відповідач) був зобов'язаний оплатити товар після його прийняття. Тобто, акти приймання-передачі, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем обовязок щодо поставлення товару виконано в повному обсязі, оскільки претензій щодо якості чи кількості поставленого товару (природного газу) від відповідача на адресу позивача не надходило, а відповідач в свою чергу, в порушення свого зобовязання та чинного законодавства не оплатив поставлений товар.

Стаття 712 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а прокупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За договром поставки застосовуються загальні положення про купвлію-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальні положення ч. 2 ст. 530 ЦК України щодо строку виконання зобовязань суд у даному випадку не застосовує, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу (поставки), чітко встановлений спеціальною нормою права ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки інший строк оплати товару сторонами у актах приймання-передачі природного газу встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем, за загальним правилом, після отримання товару.

Аналогічна позиція викладена у Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012, у пункті 1 якого наголошено, що відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу (поставки), починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому підписання покупцем актів приймання-передачі природного газу, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено, що факт отримання відповідачем природного газу протягом січня-квітня 2016 року підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, проте в порушення господарського зобовязання та вимог 692 Цивільного кодексу України, відповідач не здійснив оплати за отриманий товар у звязку з чим, його заборгованість перед позивачем складає 1109116 грн. 04 коп., тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1109116 грн. 04 коп. заборгованості за отриманий природний газ, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В обгрунтування позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань позивач зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені відсотки є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

За прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачеві нараховано 3 % річних в загальній сумі 8939 грн. 66 коп. та інфляційні втрати в загальній сумі 47552 грн. 55 коп.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З урахуванням зазначеного, судом здійснено перерахунок суми 3 % річних та інфляційних нарахувань (3% річних за період з 11.02.2016 по 13.06.2016, інфляційних нарахувань за період з 01.03.2016 по 13.06.2016 виходячи з сум заборгованості відповідно до актів приймання передачі природного газу), згідно з яким загальний розмір інфляційних нарахувань становить 46743 грн. 57 коп., розмір 3% річних за розрахунком суду перевищує максимальний розмір зазначаних нарахувань здійснених позивачем, тому розмір 3% річних суд стягує в межах заявлених позивачем вимог. Розрахунок здійснено судом за допомогою інформаційно аналітичного центру «Ліга» ТОВ «ОСОБА_2: Закон» 2016.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних нарахувань передбачене діючим законодавством України, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 8939 грн. 66 коп., інфляційних нарахувань 46743 грн. 57 коп.

В інший частині позовних вимог, щодо стягнення 808 грн. 98 коп. інфляційних нарахувань суд відмовляє за необґрунтованістю.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 17471 грн. 88 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 освіти, молоді та спорту Роменської районної державної адміністрації Сумської області (вул. Леніна, буд. 56, с. Бобрик, Роменський район, Сумська область, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумигаз збут» (вул. Береста, буд. 21, м. Суми, ) 1 109 116 грн. 04 коп. основної заборгованості, 46743 грн. 57 коп. - інфляційних втрат, 8939 грн. 66 коп. - 3 % річних, 17471 грн. 88 коп. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. В інший частині позовних вимог, щодо стягнення 808 грн. 98 коп. інфляційних нарахувань відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.08.2016.

Суддя ОСОБА_3