ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2016 р.Справа № 922/1748/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Мороз Ю.В.

розглянувши справу

за первісним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу", с. Золочівське
про та за зустрічним позовом до про стягнення 269316,71 Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу", с. Золочівське Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків визнання договору недійсним
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_2 довіреність б/н від 13.04.2016р.;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу", в якій позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 201600,00 грн., курсову різницю у розмірі 20274,44 грн., неустойку у розмірі 36288,00 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 8668,80 грн., 3% річних у розмірі 2485,47 грн., що разом складає 269316,71 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно договору поставки №23/03-15 від 23.03.2015р., який був укладений між позивачем та відповідачем.

15 серпня 2016 року до господарського суду Харківської області надійшов зустрічний позов Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору поставки №23/03-15 від 23.03.2015р. недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.08.2016р. судом було прийнято зустрічний позов Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним для спільного розгляду із первісним позовом.

Також, представник відповідача (за первісним позовом) у судовому засіданні підтримав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із поданням зустрічної позовної заяви, яке надане ним через канцелярію господарського суду 15.08.2016р. за вх.№26854.

Вирішуючи це клопотання суд виходить з наступного. Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

В даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів справи достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, відкладено розгляд справи для надання можливості ознайомитись із матеріалами справи, надати нові докази тощо).

Суд також зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Згідно ч.3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.07.2016р. клопотання позивача про відкладення розгляду справи задоволено. Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та про продовження строку розгляду справи задоволено. Продовжено строк розгляду справи до 16.08.2016р. Розгляд справи відкладено на 15.08.2016 р. о 10:45.

Враховуючи вищенаведене, та те, що справа розглядається в передостанній день двох с половиною місячного строку, суд вважає, що клопотання відповідача (за первісним позовом) у справі про відкладення розгляду справи на іншу дату є необґрунтованим, тому відмовляє в його задоволенні.

Представник позивача (за первісним позовом) у судове засідання не з'явився, свого повноважного представника не направив.

Присутній представник відповідача (за первісним позовом) у судовому засіданні проти задоволенні первісного позову заперечував та підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги та просив його задовольнити та визнати договір поставки №23/03-15 від 23.03.2015р. недійсним.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач (за первісним позовом) був повідомлений належним чином, про дату та час розгляду справи, справа розглядається на підставі ст.75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача (за первісним позовом) господарським судом встановлено наступне.

23.03.2015р. між Харківською філією ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" (далі по тексту - покупець або відповідач (за первісним позовом) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі по тексту - продавець або позивач (за первісним позовом) був укладений договір поставки №23/03-15 від 23.03.2015р. (далі по тексту - договір поставки).

Згідно з умовами договору поставки позивач мав поставити відповідачу товар: коріандр у кількості 4000,00 кг, а відповідач зобов'язався сплатити позивачу грошову суму у розмірі 201600,00 грн.

Відповідно п.2.1. договору поставки, відповідач зобов'язався провести оплату 100% за товар за даним договором.

Позивач (за первісним позовом) у позові зазначає, що поставку товару відповідачу на суму 201600,00 грн. здійснив, в підтвердження поставки надав видаткову накладну №1 від 24.03.2015р., але відповідачем товар не оплачений, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 201600,00 грн.

Позивач зазначає, що 30.10.2015р. звернувся до відповідача із претензію б/н від 30.10.2015р., в якій вимагав від відповідача протягом 14 днів з дня отримання претензії виконати своє зобов'язання, а саме - перерахувати на поточний рахунок, вказаний у претензії, суму заборгованості у розмірі 201600,00 грн.

Проте позивач (за первісним позовом) зазначає, що дана претензія була відповідачем проігнорована, жодних грошових коштів позивачу не було перераховано.

18.01.2016р. позивачем (за первісним позовом) було направлено відповідачу (за первісним позовом) повторну вимогу №18/01 від 18.01.2016р., в якій продавець повторно вимагав від покупця виконання зобов'язання, але відповідач (за первісним позовом) на вказану претензію не відреагував та суму боргу не сплатив.

Представник відповідача (за первісним позовом) у судовому засіданні отримання претензії не заперечував, але зазначав, що претензія не була сприйнята відповідачем (за первісним позовом), як вимога в розумінні ст. 530 ЦК України.

Також, у зв'язку із несвоєчасною оплатою покупцем товару позивачем нараховано відповідачу (за первісним позовом) з моменту настання строку оплати по претензії, а саме 14.11.15р. по 11.04.2016 включно (150 днів): курсову різницю у розмірі 20274,44 грн., неустойку у розмірі 36288,00 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 8668,80 грн., 3% річних у розмірі 2485,47 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач (за первісним позовом) звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору поставки недійсним, у зв'язку із тим, що сторони при укладанні договору не погодили строк оплати за договором та у договорі не встановлені стандарти товару, а саме (сміттевість, вологість, зернова домішка та ін.). Також відповідач (за первісним позовом) зазначає, що п.3.4. договору вказано, що прийомка товару по кількості та якості здійснюється у відповідності з інструкціями №П-6 та П-7, що затверджені Держарбітражем СРСР 15.061965р. та 25.04.1966 рр., що на його думку є незаконним.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 3 ЦК України (ч. 2 та 3), закріплює, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 202, ч. 2 ст. 203, 205, 207, 237 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір - погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1,2, 4 статті 202 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що договір поставки між сторонами є укладеним, що не заперечується відповідачем (за первісним позовом). Договір був підписаний повноважними представниками сторін з боку позивача ФОП ОСОБА_1, а з боку відповідача директором ХФ ДП "ЦСЕНМ" - ОСОБА_3, договір містить печатку підприємства відповідача (за первісним позовом).

Як зазначав Вищий господарський суд України у постанові Пленуму від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними": абзац 2 п. 2.1. загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до накладної №1 від 24.03.2015р. зобов'язання продавця було виконано належним чином та 24.03.2015р. товар поставлений покупцю, отримання товару також не заперечується відповідачем (за первісним позовом).

Відповідно до цього у відповідача (за первісним позовом), як у покупця за договором поставки виникло зобов'язання сплатити продавцю - позивачу (за первісним позовом) грошові кошти у розмірі 201600,00 грн. за поставлений товар згідно з п. 2.1. договору (за первісним позовом), проте дане зобов'язання відповідач (за первісним позовом) не виконав.

Між сторонами був підписаний акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.07.2015р., якій покупець погодився із наявністю заборгованості перед продавцем у розмірі 201600,00 грн. по оплаті товару отриманої по видатковій накладній №1 від 24.03.2015р.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України у постанові від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у п.2.2. зазначено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач (за зустрічним позовом) у позовній заяві не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину (ст.203 ЦК України), а зазначає лише про відсутність у договорі строку виконання зобов'язання та невідповідність у п.3.4. договору визначення інструкцій по прийому товару, що не є підставою для недійсності договору поставки №23/03-15 від 23.03.2016р., відповідно до цього суд вважає за необхідне у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

30.10.2015р. продавець - позивач (за первісним позовом) звернувся до покупця - відповідача (за первісним позовом) із претензію б/н від 30.10.2015р. із вимогою протягом 14 днів з дня отримання претензії виконати своє зобов'язання, а саме сплатити суму заборгованості у розмірі 201600,00 грн., але покупець на вказану претензію не відреагував та суму боргу не сплатив.

18.01.2016р. позивачем (за первісним позовом) було направлено відповідачу (за первісним позовом) повторну вимогу №18/01 від 18.01.2016р., на яку відповідач також не відреагував та суму боргу не сплатив.

Докази направлення вищезазначених претензій відповідачем (за первісним позовом) містяться у матеріалах справи.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач (за первісним позовом) не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем (за первісним позовом), а саме отримання відповідачем товару по видатковій накладній №1 від 24.03.15р., суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 201600,00 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем (за первісним позовом), тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач (за первісним позовом) просить суд стягнути на його користь з відповідача (за первісним позовом) курсову різницю у розмірі 20274,44 грн., неустойку у розмірі 36288,00 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 8668,80 грн., 3% річних у розмірі 2485,47 грн. (період нарахування з 14.11.2015р. по 11.04.2016 р.).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до п. 2.4. договору на дату оплати, якщо вона була здійснена пізніше відвантаження, ціна товару підлягає уточненню без додаткового узгодження сторонами за наступною формулою:

С=С дог* (К опл/к пост), де: С - ціна товару з урахуванням курсової різниці; С дог. - ціна на дату підписання договору, к опл. - коефіцієнт, розмір якого рівний офіційному курсу долару США, встановленому НБУ на дату здійснення оплати товару; к пост - коефіцієнт, розмір якого дорівнює офіційному курсу гривні до долару США встановленому на дату поставки товару.

Згідно з офіційними даними Національного банку України курс гривні до долара США 24.03.2015 складав 23,287844 грн. за 1 долар США, 11.04.2016 курс гривні до долара США складає 25,629848 грн. за 1 долар США, що підтверджується роздруківками з офіційного сайту НБУ України.

Суд, перевіривши розрахунок курсової різниці нарахованої позивачем (за первісним позовом) згідно п. 2.4 договору, та те, що вартість товару поставленого відповідачу (за первісним позовом) своєчасно оплачений не був, вважає за необхідне стягнути з відповідача (за первісним позовом) розмір курсової різниці у розмірі 20274,44 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 4.1 договору, сторони погодили, що за прострочку оплати товару відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування пені, інфляційних та 3% річних суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову, судові витрати у по первісному позову покладаються на відповідача за первісному позову, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову судові витрати по зустрічному позову покладаються на позивача по зустрічному позову.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити.

2. Стягнути з Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" (63030, Харківська область, Валківський район, с. Золочівське, , ІПН 55, п/р 2 в АТ "Райффайзен Банк "Аваль" м. Київ, МФО 380805) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61099, м. Харків, вул. Рибалка, буд. 47, корп. Б, кв. 32, ІПН НОМЕР_1, п/р 260538293 в ХОД АТ "Райффайзен Банк "Аваль", МФО 350589, карт. рахунок НОМЕР_2) суму боргу у розмірі 201600,00 грн., курсову різницю у розмірі 20274,44 грн., неустойку у розмірі 36288,00 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 8668,80 грн., 3% річних у розмірі 2485,47 грн. та судовий збір 4039,75 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Повне рішення складено 17.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_4