ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2016 р.Справа № 922/2338/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Громадської організації "Екологічна безпека", м. Харків
до Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" м. Запоріжжя , Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик", м. Київ , Акціонерної компанії "Харківобленерго" м. Харків
про визнання недійсними договорів
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача (ВАТ "Запоріжжяобленерго") - ОСОБА_1 за довіреністю від 31.12.2015 року № 43;

відповідача (АК "Харківобленерго") - ОСОБА_2 за довіреністю №01-16юр/5338 від 18.07.2016 року;

відповідача (ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик") - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація "Екологічна безпека" звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерної компанії "Харківобленерго", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015 року, укладеного між АК "Харківобленерго" та ВАТ "Запоріжжяобленерго" та визнання недійсним договору доручення б/н від 23.12.2015 року, укладеного між АК "Харківобленерго" та ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.07.2016 року за позовною заявою було порушено провадження по справі №922/2338/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01 серпня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 27.07.2016 року від представника відповідача (Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго") надійшов відзив (вх. № 24677) з додатками на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказує на те, що позивачем не надано належних доказів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того відповідач зазначає, що позивачем не зазначено яким нормам чинного законодавства не відповідають спірні договори.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.07.2016 року від представника відповідача (Акціонерної компанії "Харківобленерго") надійшов відзив (вх. № 24822) із додатками на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказує на те, що АК "Харківобленерго" не обмежена у виборі правочинів, які нею вчиняються та позивачем не доведено порушень інтересів держави укладенням спірних договорів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 29.07.2016 року представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його участі (вх. № 25023).

Суд, дослідивши дане клопотання позивача, вважає його таким, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та задовольняє його.

В судовому засіданні 01.08.2016 року було оголошено перерву до 05.08.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.08.2016 року представник відповідача (АК "Харківобленерго") надав додаткові пояснення по справі разом із документами для долучення до матеріалів справи (вх. № 25851).

Представник відповідача (АК "Харківобленерго") в судовому засіданні 05.08.2016 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача (Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго") в судовому засіданні 05.08.2016 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання 05.08.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача (ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик") в судове засідання 05.08.2016 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників відповідачів (АК «Харківобленерго» та ВАТ «Запоріжжяобленерго»), суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, між АК «Харківобленерго» та ВАТ «Запоріжжяобленерго» 23.07.2015 р. було укладено договір поворотної фінансової допомоги №1.

Відповідно до п. 1.1. договору в порядку та на умовах, визначених договором, сторона-2 (АК «Харківобленерго») передає у власність стороні-1 (ВАТ "Запоріжжяобленерго") грошові кошти (у подальшому фінансова допомога), а сторона-1 зобовязується повернути їх стороні-2 в строки та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2.1 договору сума фінансової допомоги за договором становить 51 000 000,00 грн.

Строк повернення фінансової допомоги визначено сторонами до 31.12.2015 р. (п. 4.1. договору).

Договір з боку АК Харківобленерго підписано заступником голови правління виконавчим директором АК Харківобленерго ОСОБА_3 на підставі довіреності №01-42юр/4503 від 18.06.2015 року, виданої виконуючим обовязки голови правління АК Харківобленерго ОСОБА_4

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців з 28.04.2015 року на ОСОБА_4 покладено виконання обовязків голови правління АК Харківобленерго.

Договір з ВАТ «Запоріжжяобленерго» підписано в.о. ген. ОСОБА_5 Корніленковим, який відповідно до ОСОБА_1 з ЄДРПОУ № 21914212 є виконуючим обов`язки генерального директора з 08.04.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, АК Харківобленерго свої зобовязання перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» виконала та надала поворотну фінансову допомогу, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок товариства, що підтверджується платіжним дорученням №967 від 23.07.2015 року на 51000000 грн.

Крім того, між АК «Харківобленерго» та ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» укладено договір доручення №ДД-1210/1 від 12.10.2015 р.

Договір з боку АК «Харківобленерго» підписано ОСОБА_3 на підставі довіреності.

Відповідно до п. 1.1. договору доручення повірений (ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик») зобовязується від імені і за рахунок довірителя (АК «Харківобленерго») здійснити комплекс представницьких заходів з усіх питань, що виникають в процесі правовідносин з субєктом господарювання ВАТ «Запоріжжяобленерго».

Пунктом 2.1.4. договору передбачено, що повірений має право отримувати, на власний рахунок/рахунки від зобовязаних перед АК «Харківобленерго» осіб майно, кошти та інше, в тому числі, стягнене за рішенням суду, передане в ході добровільного досудового виконання зобовязань.

Відповідно до п. 2.2.3. договору повірений зобовязаний негайно передати довірителю все отримане у звязку з виконанням повіреним своїх зобовязань за цим договором.

Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до п. 2 ст. 1006 Цивільного кодексу України, повірений зобов'язаний після виконання доручення надати довірителеві звіт про виконання доручення та виправдані документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.

На виконання вказаного договору листом №37/8562 від 15.10.2015 р. АК «Харківобленерго» повідомило ВАТ «Запоріжжяобленерго» про укладення такого договору та про повноваження повіреного.

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ «Запоріжжяобленерго» виконало свої зобов`язання з повернення фінансової допомоги шляхом перерахування на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» грошових коштів у сумі 26 500 000,00 грн. (платіжне доручення №25801 від 13.10.2015 р.) та 24 500 000,00 грн. (платіжне доручення №28847 від 12.11.2015 р.), що встановлено також рішеннями господарського суду м. Києва від 25.01.2016 р. у справі №910/30034/15 та господарського суду Запорізької області у справі №908/1348/16.

Також з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» на виконання п. 2.2.3. договору №ДД-1210/1 від 12.10.2015 р. перерахувало частину отриманих коштів у сумі 6 301 250,00 грн. Рішенням господарського суду м. Києва від 25.01.2016 р. у справі №910/30034/15 було стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» на користь АК «Харківобленерго» боргу в сумі 44698750,00 грн., 97565,44 грн. 3% річних та судові витрати за договором доручення №ДД-1210/1 від 12.10.2015 р. На підставі рішення 06.05.2016 року було відкрито виконавче провадження.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Громадська організація «Екологічна безпека» на підставі статуту вважає своїм статутним завданням, зокрема задоволення та захист законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних прав членів організації та інших спільних інтересів, відновлення прав членів організації в разі їх порушення, для чого зокрема має право звертатися до суду (п. 3.2 та 3.3 статуту). Крім того зазначає, що спірні договори укладені з перевищенням повноважень, у зв`язку з чим є недійсними.

Заперечення відповідачів ґрунтуються на тому, що договори, укладені в межах наданих повноважень посадовими особами без перевищення повноважень та підстав для їх визнання недійними немає.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, за змістом ст.ст. 1, 2 ГПК України, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Проте, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого зазначеними нормами права. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд має встановити, чи є особа, за позовом якої порушено провадження по справі, належним позивачем, тобто, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним спірного договору, укладеного між відповідачами, позивач має довести, яким чином оспорюваний правочин порушує або оспорює права і охоронювані законом інтереси позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною спірних правочинів.

Одночасно, вказані правочини, укладені відповідачами відповідно до приписів цивільного законодавства, регулюють правовідносини, що склалися саме між відповідачами, та учасником яких не є позивач.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірні договори, може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Крім того, за загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Пунктом 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Цим же пунктом названої Постанови Верховного Суду України визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину

Відповідно до п. 2.11. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. №11 роз'яснено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про надання згоди на вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Проаналізувавши надані до матеріалів справи документи, суд зазначає, що відповідно до п.3.11.6 АК «Харківобленерго» передбачено, що компанія наділена правом вчиняти правочини, у тому числі укладати договори (угоди) купівлі-продажу, міни, підряду, страхування, перевезення, зберігання, доручення, комісії, оренди, лізингу та інше.

Так, відповідно до п. 8.3.7.30. статуту наглядова рада компанії затверджує правочини, які вчиняє виконавчий орган компанії від імені компанії про надання поворотної фінансової допомоги (позика, позичка та інші види правочинів тощо) на суму, що перевищує 50 тисяч гривень, та безповоротної фінансової допомоги (дарування, пожертва та інші види правочинів тощо) на суму, що перевищує 10 тис. грн.

Таким чином, договір поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015 р., укладений між АК «Харківобленерго» та ВАТ «Запоріжжяобленерго» є значним та потребує затвердження наглядовою радою АК «Харківобленерго».

Положеннями п. 8.4.13.9. статуту передбачено, що керівник виконавчого органу компанії має повноваження зокрема проводити переговори, укладати договори (угоди) та вчиняти будь-які інші правочини від імені і інтересах компанії, з урахуванням обмежень, передбачених цим статутом та чинним законодавством.

Пунктом 8.4.13.16. статуту керівник виконавчого органу компанії має повноваження зокрема підписувати та видавати довіреності іншим особам, в тому числі на вчинення правочинів від імені компанії в межах своєї компетенції, підписувати договори (угоди) та інші документи, рішення про укладання (оформлення) та/або погодження (затвердження) яких прийняті вищим органом компанії, наглядовою радою компанії та виконавчим органом компанії.

Повноваження голови правління АК «Харківобленерго» щодо права укладати правочини та видавати довіреності, крім вказаних документів також визначено контрактом №2 від 18.06.2009 р.

Із названих положень, можна дійти висновку, що голова правління хоча і наділений повноваженнями підписувати правочини від імені АК «Харківобленерго», проте окремі з них підлягають затвердженню наглядовою радою товариства.

Відповідно і видавати довіреність на вчинення правочинів голова правління має право лише в окреслених межах.

Доказів затвердження наглядовою радою або прийняття рішення про укладання спірного договору вищим органом управління компанії до суду не надано.

За таких умов, суд приходить до висновку, про те, що договір поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015 р., укладений між АК «Харківобленерго» та ВАТ «Запоріжжяобленерго» укладено представником АК «Харківобленерго» з перевищенням його повноважень.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Із аналізу змісту частини першої статті 241 ЦК випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи подальше схвалення договорів підтверджується наступними діями, а саме:

По-перше, за договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015 року АК "Харківобленерго" перерахувало ВАТ "Запоріжжяобленерго" грошові кошти в сумі 51000000,00 грн.

По-друге, ВАТ "Запоріжжяобленерго" в свою чергу на виконання договору доручення № ДД-1210/1 від 12.10.2015 року перерахувало ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" грошові кошти в сумі 26500000,00 грн. та 24 500 000,00 грн. згідно платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи.

По-третє, ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" повернула АК "Харківобленерго" грошові кошти частково в сумі 6301250,00 грн. Щодо коштів, які ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" не було повернуто в сумі 44698750,00 грн., то в матеріалах справи наявне рішення суду по справі № 922/2338/16 про стягнення вказаної заборгованості, 3% річних в сумі 97565,44 грн. та судових витрат на користь АК «Харківобленерго»

Отже вказані обставини свідчать про те, що дії відповідачів були спрямовані на виконання спірних договорів, що дає змогу дійти висновку про прийняття правочинів до виконання сторонами.

Крім того такої правової думки притримується Верховний Суд України у постанові від 06.04.2016 р. у справі №3-84гс16; у постановах від 19.08.2014 р. у справі №3-38гс14 та від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Пунктом 3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Тобто, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Згідно п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Крім того, відповідно до п. 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29 травня 2013 року N 11, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Так, у постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-38гс14 і від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14 та від 19.08.2014 року по справі № 5013/492/12. висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року по справі № 922/796/15, .

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також з матеріалів справи вбачається, що АК «Харківобленерго» було затверджено фінансовий план на 2015 рік, відповідно до якого було передбачено витрати у сумі 115155000,00 грн. Даний план був затверджений Фондом державного майна України в особі ОСОБА_6 та Головою Наглядової ради в особі ОСОБА_7.

Таким чином, позивач в силу викладеного та у відповідності до вимог ст.4-3 та ст.33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) зобов'язаний довести за допомогою належних та допустимих доказів по-перше: порушення спірним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; по-друге, наявність передбачених законом підстав для визнання спірного договору недійсними, а саме норм права, котрим цей правочин суперечить і доведення факту невідповідності змісту спірного договору цим нормам.

Позивачем цей тягар доказування не витримано.

Відсутність факту порушень прав або охоронюваних законом інтересів означає відсутність підстав для задоволення позовних вимог, адже встановлення такого факту у відповідності до ст. 16, ЦК України, ст. 20 ГК України є обов'язковою передумовою застосування судом передбачених цими нормами способів захисту права.

Крім того, позивачем не доведено також і факту невідповідності умов договорів вимогам Закону, відповідні твердження позивача викладені в позовній заяві носять надуманий характер, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Громадської організації "Екологічна безпека" про визнання недійсними договорів, у зв`язку з тим, що договір поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015 року та договір доручення від 23.12.2015 року не порушують прав та охоронюваних законом інтересів позивача, дії сторін були спрямовані на виконання спірних договорів та вказані договори відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 14, 124, 129, 144 Конституції України, статтями 11, 15, 16, 92, 202, 203, 215, 241, 1000,1006 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, статтями 1, 12, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 09.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_8

922/2338/16