КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2016 р. Справа№ 910/645/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Короєд С.О. - представник за дов. №1від 20.01.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016

у справі № 910/645/16 (суддя - Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод"

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 402 635,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України (далі - відповідач) про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої невиконанням умов договору в розмірі 402635,42 грн, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 6039,53 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №412114/65 про організацію вантажів і проведення розрахунків за перевезення за надані залізницею послуги від 01.01.2013 року, позивачу завдано матеріальну шкоду в розмірі 402635,42 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 року (повний текст складено 25.03.2016 року) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник вказав, що вагон №24670028 прибув на станцію Дебальцеве-Сортувальна Донецької залізниці 23.07.2014 року, а тому посилання відповідача на Сертифікат №5419 про форс-мажорні обставини є безпідставними.

Крім того, скаржник зазначив, що відповідач, маючі фактичну змогу належним чином виконати свої зобов'язання за укладеним договором та доставити вагон з сировиною на адресу позивача або в будь- яке інше місце за вказівкою позивача, безпідставно та на власний розсуд відправив його на територію , що не контролюється державною владою України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 року на підставі ст. 25 Господарського процесуального кодексу України замінено відповідача Державну адміністрацію залізничного транспорту України його правонаступником Публічнім акціонернім товариством "Українська залізниця".

У відзиві на апеляційну скаргу та судовому засіданні 09.08.2016 року представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 року по справі №910/645/16 залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача у судове засідання 09.08.2016 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 12.07.2016 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 102 ГПК України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

01.01.2013 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" та Державним підприємством "Донецька залізниця" було укладено договір №412114/65 про організацію вантажів і проведення розрахунків за перевезення за надані залізницею послуги (далі - договір), відповідно до умов якого, залізниця надає позивачу послуги, пов'язані з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги.

07.07.2014 року відповідно до залізничної накладної № 972982 в залізничному вагоні №24670028 зі ст. Сирдар'їнська Узбецької залізниці (724707) було здійснено відправлення вантажу (білкові відходи - гольова обрізь із шкір ВРХ) у кількості 64,32 тони на загальну вартість 4160 дол. США (відправник ІП ТОВ "PENG SYENG SHARM" (Республіка Узбекистан) на станцію призначення Лоскутівка Донецької залізниці, отримувач - Товариство з додатковою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод".

Поставка вказаного товару здійснювалась на підставі контракту поставки № 4У-БО від 01.05.2013 року, укладеного між ІП ТОВ "PENG SYENG SHARM" (постачальник) та ТДВ "Лисичанський желатиновий завод" (покупець).

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 року, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до ст. 4 Статуту, перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення, в даному випадку, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка має обов'язкову силу для залізниць, відправників та одержувачів вантажів.

Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 року (далі - УМВС), дата набрання чинності для України: 05.06.1992 року, встановлюється пряме міжнародне залізничне сполучення для перевезень вантажів між залізницями країн - учасниць, у даному спорі, України та Республіки Узбекистан.

Параграфом 1 статті 2 УМВС (у редакції чинній станом на 07.07.2014 року) визначено, що на умовах даної Угоди проводиться перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному вантажному сполученні між станціями, зазначеними в § 2 статті 3, по накладним, передбаченим даною Угодою, і тільки по мережі залізниць - учасниць даної Угоди.

Згідно із параграфом 1 статті 7 УМВС, договір перевезення оформляється в накладній єдиного зразка. Накладна складається з аркушів:

1 - оригінал накладної;

2 - дорожня відомість;

3 - дублікат накладної;

4 - аркуш видачі вантажу;

5 - аркуш повідомлення про прибуття вантажу.

Відповідно до параграфу 5 статті 8 УМВС передбачено, що договір перевезення вважається укладеним з моменту приймання станцією відправлення вантажу і накладної до перевезення. Приймання до перевезення засвідчує накладенням на накладну календарного штемпеля станції відправлення. Крім того, станція відправлення повинна проставити календарний штемпель на додаткових аркушах, прикріплених до накладної відповідно до п. 12 статті 7.

Згідно із ст. 113 Статуту, за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

За приписами параграфу 1 статті 23 УМВС залізниця відповідальна в межах умов, установлених даним розділом, за прострочення в доставці вантажу й за збиток, що виник внаслідок повної або часткової втрати, недостачі маси, пошкодження, псування або зниження якості вантажу з інших причин за час із моменту прийняття вантажу для перевезення до видачі його на станції призначення, а у випадку перевідправлення вантажу в країни, залізниці яких не беруть участь у даній Угоді, - до оформлення перевезення вантажу за накладною іншої угоди про пряме міжнародне залізничне вантажне сполучення.

У відповідності до додатку 19 до УМВС (у редакції чинній станом на 07.07.2014 року) компетентним органом залізниць України, що уповноважений розглядати всі претензії згідно УМВС, крім претензій по надлишку провізних платежів та повернення сум, сплачених за договором перевезення, що пред'являються відправниками та одержувачами України є Укрзалізниця, Головне комерційне управління.

Відповідно до параграфу 1 статті 14 УМВС, термін доставки для вантажів малої швидкості визначається на весь шлях прямування вантажу виходячи з таких норм: термін на перевезення вантажу повагонної, контрейлерної відправки або у великотоннажному контейнері на кожні початі 200 тарифних кілометрів в межах кожної залізниці, яка бере участь у перевезенні - 1 доба та термін на відправлення - 1 доба. Перебіг терміну доставки вантажу починається з 0.00 год. дня наступного за днем, в який вантаж і накладна прийняті до перевезення.

Так, за розрахунком відповідача, який не заперечується позивачем, термін доставки вантажу складав 21 добу (тарифна відстань від станції відправлення до станції призначення 3964 км / 200 км на добу), тобто вантаж мав прибути на станцію призначення 28.07.2014 року.

Згідно параграфу 5 статті 17 УМВС, якщо протягом 30 днів після закінчення терміну доставки вантажу, такий вантаж не видано одержувачу, то відправник або одержувач має право подати до залізниці заяву про розшук вантажу. Заява подається відправником на станцію відправлення або одержувачем на станцію призначення за формою Додатка 15 у двох примірниках з одночасним пред'явленням дублікату накладної (аркуша 3 накладної) або оригіналу накладної та листа повідомлення про прибуття вантажу (листів 1 і 5 накладної) не пізніше 3 місяців після закінчення терміну доставки вантажу. Станція відправлення або призначення підтверджує отримання заяви накладенням календарного штемпеля і підписом працівника станції, яка прийняла заяву, на обох примірниках заяви; один примірник повертається заявнику.

Матеріали справи не містять в розумінні ст.ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України належних та допустимих доказів наявності заяви позивача про розшук вантажу та як зазначено представником позивача відповідна заява відсутня.

Згідно із листом начальника станції Лоскутівка від 29.12.2014 року та довідкою №8859, вагон №24670028 прибув на станцію Дебальцеве - Сортувальна Донецької залізниці 23.07.2014 року .

Відповідно до довідки №271/5 від 20.04.2015 начальником станції Лоскутівка Донецької залізниці зазначено, що станом на 28.04.2015 вагон №24670028 на станцію Лоскутівка Донецької залізниці не прибув.

Позивач звернувся до відповідача з претензією вих. 88/130 від 27.04.2015 про відшкодування матеріальних збитків, спричинених невиконанням умов договору №412114/65 про організацію вантажів і проведення розрахунків за перевезення за надані залізницею послуги, у розмірі 15820 дол. США, що складаються із вартості не доставленого та втраченого вантажу у розмірі 4160 дол. США та вартості послуг на організацію перевезень у розмірі 11660,00 дол. США.

Згідно із § 1 ст. 25 УМВС, якщо в силу приписів цієї Угоди залізниця повинна відшкодувати відправнику або одержувачу вантажу збиток за повну або часткову втрату вантажу, то розмір такого відшкодування обчислюється за ціною, вказаною в рахунку іноземного постачальника або у виписці з цього рахунку, завіреної в порядку, встановленому в країні пред'явлення претензії.

Параграфом 1 ст. 29 УМВС визначено, що право пред'явлення претензій, заснованих на договорі перевезення, належить відправникові або одержувачеві.

Претензії повинні бути пред'явлені в письмовій формі з відповідним обґрунтуванням і вказівкою суми відшкодування відправником - до дороги відправлення, а одержувачем - до дороги призначення § 2 ст. 29 УМВС).

Пунктом 1 параграфу 7 ст. 29 УМВС передбачено, що пред'явлення претензій до залізниць проводиться, у випадку повної втрати вантажу

- відправником за умови подання дубліката накладної (аркуша 3 накладної);

- одержувачем за умови подання дубліката накладної (аркуша 3 накладної) або оригіналу накладної та листа повідомлення про прибуття вантажу (листів 1 і 5 накладної). При цьому в дублікаті накладної або в оригіналі накладної та в листі повідомлення про прибуття вантажу має міститися зроблена відповідно до § 6 статті 17 відмітка про неприбуття вантажу, засвідчена календарним штемпелем станції призначення.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до відповідача з претензією вих. 88/130 від 27.04.2015 року про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 15820 дол. США, спричинених невиконанням умов договору №412114/65 про організацію вантажів і проведення розрахунків за перевезення за надані залізницею послуги.

В своїй претензії вих. 88/130 від 27.04.2015 позивач зазначав, що 23.07.2014 року вагон №24670028 прибув на станцію Дебальцеве - Сортувальна Донецької залізниці та на час заявлення претензії перебуває на вказаній станції; за час знаходження вагону на станції товар зіпсувався. Водночас, у зв'язку із втратою вантажу, посилаючись на положення ст. 113, 114, 117 Статуту залізниць України, ст. 919 Цивільного кодексу України, позивач вимагав від Укрзалізниці відшкодувати матеріальні збитки у розмірі 15820,00 грн, що спричинені невиконанням умов договору №412114/65 про організацію вантажів і проведення розрахунків за перевезення за надані залізницею послуги.

Зі змісту вищенаведеної претензії, доданих до неї документів та враховуючи положення п. 1 параграфу 7 ст. 29 УМВС вбачається, що фактично позивач звернувся до відповідача із претензією у зв'язку із втратою вантажу.

В подальшому, у зв'язку із наявністю додаткових витрат у розмірі 37487,28 грн, позивач направив на адресу відповідача доповнення вих. 1879/130 від 15.09.2015 року до претензії, в яких вимагав від відповідача відшкодування матеріальних збитків у розмірі 15820 дол. США. та 37487,28 грн.

Укрзалізниця листом від 13.10.2015 року вих. № ЦМ - ЦУТИ-2/15 повідомила позивача, що претензія вих. 88/130 від 27.04.2015 визнана відповідачем такою, що не підлягає задоволенню.

У відповідь на доповнення на претензію вих. 88/130 від 27.04.2015 року Укрзалізниця листом від 02.11.2015 року вих. № ЦМ - ЦУТИ-2/15 повідомила позивачу, що нею було надано обґрунтовану відповідь на вказану претензію, а щодо зіпсованого вантажу, то позивач має право надати претензію відповідно до параграфу 7 статті 29 УМВС.

Враховуючи те, що претензія (разом із доповненнями) позивача не була задоволена, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, спричиненої невиконанням умов договору в розмірі 402635,42 грн.

За розрахунком позивача, розмір заявленої до стягнення суми матеріальної шкоди складається з:

- вартості товару - 4160 дол. США (інвойс/рахунок №26 У-БО від 24.06.2014 року, інвойс (рахунок) №4-У-БО-L-26 від 04.07.2014);

- витрати на організацію перевезень - 11660 дол. США (договір TL-13/01 від 06.01.2014 року, укладений з експедиторською компанією "TRAIN LOGISTICS LP", платіжне доручення №73 від 04.07.2014 року);

- витрати на митне оформлення доставленого вагону в розмірі 3002,61 грн (платіжне доручення № 4256 від 09.09.2015 року);

- витрати на визначення якості білкових відходів - 2059,99 грн (висновок про визначення якості білкових відходів; платіжне доручення №3752 від 07.08.2015 року );

- витрати на утилізацію білкових відходів - 20968,50 грн (акт здачі-приймання робіт (виконання послуг) №485 від 09.09.2015 року; платіжні доручення №4134 від 02.09.2015 року, №4137 від 02.09.2015 року);

- витрати зі сплати тарифів: ж/д тариф Соловей/Тополі - Лоскутівка в розмірі 4689,80 грн, ж/д тариф Лоскутівка/Полтава - Київська в розмірі 3462,36 грн (накладна від 03.09.2015 року, довідка від 23.09.2015 року);

- витрати з промивки та очистки вагонів - 1846,32 грн (платіжне доручення №4138 від 02.09.2015 року);

- витрати за використання вагону - 1457,70 грн.

Параграфом 1 статті 31 УМВС встановлено, що претензії та позови відправника або одержувача до залізниць за договором перевезення, а також, вимоги та позови залізниць до відправників або одержувачів про сплату провізних платежів, штрафів та про відшкодування збитку, можуть бути заявлені протягом 9 місяців, за винятком претензій та позовів про прострочення в доставці вантажу, для пред'явлення яких встановлений 2-місячний термін.

Зазначені в § 1 цієї статті терміни обчислюються для претензій про відшкодування за повну втрату вантажу - з 30 - го дня після закінчення терміну доставки, обчисленого відповідно до статті 14 (§ 2 ст. 31 УМВС).

Таким чином, згідно із положеннями ст. 14 УМВС вантаж мав прибути на станцію призначення 28.07.2014 року, то перебіг строку для звернення з позовом або претензією обчислюється з 27.08.2014 року (тридцятий день після закінчення терміну доставки) та закінчується 27.08.2015 року.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, посилаючись на те, що оскільки, позивач звертався до Укрзалізниці із вимогою про втрату вантажу, то строк позовної давності для пред'явлення позивачем вимог по сплаті матеріальної шкоди станом на день звернення до суду з позовом пропущено.

Як встановлено судом вище, позивачем було заявлено претензію вих. 88/130 від 27.04.2015 року у зв'язку із втратою вантажу в межах строку, встановленого параграфом 1 статті 31 УМВС. Доказів направлення вказаної вимоги матеріали справи не містять. На вказаній претензії міститься відмітка про отримання 07.05.2015 року без зазначення прізвища, посади та підпису отримувача. Однак, відповідач зазначив, що отримав вказану вимогу 30.04.2015 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 315 Господарського кодексу України до спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

У вирішенні спорів, пов'язаних з перевезенням вантажів у прямому міжнародному сполученні, слід враховувати приписи статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) та статті 58 Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ) (п. 4.7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Так, угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення у статті 31 встановлює дев'ятимісячний строк для звернення з претензією та з позовами.

Відповідно до параграфу 4 статті 31 УМВС претензії і вимоги, за якими сплив строк давності, не можуть бути пред'явлені також і у вигляді позовів.

У відповідності до параграфу 3 статті 31 УМВС, пред'явлення відправником або одержувачем до залізниці письмової претензії, оформленої у відповідності до статті 29, призупиняє строк позовної давності, передбачений в параграфі 1 даної статті.

Згідно із параграфом 8 статті 31 УМВС, залізниця зобов'язана в 180 - денний строк з дня заявлення претензії, підтвердженого поштовим штемпелем пункту відправлення або розпискою залізниці в отриманні безпосередньо пред'явленої претензії, розглянути цю претензію, дати відповідь заявнику і при повному або частковому визнанні її сплатити йому належну суму.

Дев'ятимісячний строк позовної давності, встановлений у статті 31 УМВС, призупиняється на час розгляду залізницею (Укрзалізницею) заявленої до неї претензії, але не більше, ніж на 180 днів (п. 2.12. роз'яснень Вищого господарського суду України від 29.05.2002 року № 04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею").

Як зазначалось вище, згідно із параграфом 3 статті 31 УМВС, перебіг строків давності призупиняється з дня пред'явлення претензії.

Оскільки, претензію вих. 88/130 від 27.04.2015 року отримано Укрзалізницею 30.04.2015 року, то з 27.08.2014 року (початок перебігу строку позовної давності) до пред'явлення претензії пройшло 8 місяців та 2 дні.

Залишок дев'ятимісячного строку для звернення з позовом складає 28 календарних днів (з 30.04.2015 року по 27.05.2015 року (останній день строку для звернення позивача з позовом до суду).

У відповідності до вказаного параграфу статті 31 УМВС, перебіг строків давності продовжується з того дня, коли залізниця повідомила заявника про повне або часткове відхилення його претензії; днем відхилення вважається дата, зазначена на поштовому штемпелі пункту відправлення, або день, в який заявник своєю розпискою підтвердив отримання повідомлення про відхилення. Якщо претензія залишена без відповіді, то перебіг терміну давності відновлюється з моменту закінчення терміну, встановленого в § 8 статті 29.

Листом від 13.10.2015 року вих. № ЦМ - ЦУТИ-2/15 про відмову у задоволенні претензії позивача вих. 88/130 від 27.04.2015 року направлений відповідачем 13.10.2015 року, що підтверджується списком №164 згрупованих поштових відправлень та фіскальним чеком №6147 від 13.10.2015 року.

Отже, позивач повинен був заявити позов до відповідача про відшкодування збитків у зв'язку із втратою вантажу не пізніше 09.11.2015 року (13.10.2015 (дата направлення відповіді на претензію) + 28 календарних днів (кількість днів, що залишалися до закінчення строку на пред'явлення позову).

Проте, заявивши позов до суду 12.01.2016 (дата на поштовому штемпелі) позивач пропустив встановлений параграфом статтею 31 УМВС строк для подання позову відповідача про відшкодування збитків у зв'язку із втратою вантажу.

Так, посилання позивача на отримання відповіді на вимогу 12.11.2015 року, правомірно було визнано судом першої інстанції необґрунтованим, оскільки, за вх. номером 1119 від 12.11.2015 року, що вказаний у журналі реєстрації вхідної кореспонденції, позивачем було отримано лист відповідача від 02.11.2015 року з приводу доповнень до претензії.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає. що навіть здійснюючи вирахування дев'ятимісячного строку позовної давності для заявлення позову внаслідок втрати вантажу з 12.11.2015 року, останнім днем звернення позивача з даним позовом до суду є 09.12.2015 року .

Водночас, у відповідності до параграфу 6 статті 17 УМВС якщо вантаж прибув на станцію призначення після закінчення зазначеного терміну, то вона повинна поставити до відома про це одержувача. Одержувач зобов'язаний прийняти вантаж, якщо він прибув не пізніше 6 місяців після закінчення терміну доставки і повернути залізниці суми, які вона сплатила йому в якості відшкодування за втрату вантажу, повернення провізних платежів та інших витрат з перевезення вантажу.

Якщо відшкодування за втрату і витрати з перевезення вантажу були сплачені відправнику, то відправник це відшкодування зобов'язаний повернути залізниці. При цьому, за одержувачем зберігається право пред'явити до залізниці претензію про сплату штрафу за прострочення в доставці вантажу, а також про відшкодування за часткову втрату, недостачу маси, пошкодження, псування знайденого вантажу або зниження його якості з інших причин.

Пунктом 2 параграфу 7 ст. 29 УМВС передбачено, що пред'явлення претензій до залізниць проводиться, у випадку часткової втрати, пошкодження, псування або зниження якості вантажу з інших причин: відправником або одержувачем за умови пред'явлення оригіналу накладної і аркуша повідомлення про прибуття вантажу (аркушів 1 і 5 накладної) і комерційного акту, виданого одержувачеві залізницею на станції призначення.

З вищенаведених положень статей 17, 29 УМВС випливає, що у разі якщо вантаж, який був втрачений, все-таки прибув на станцію призначення, то одержувач, має право на пред'явлення претензії у порядку статті 29 УМВС про відшкодування витрат, зокрема, за псування вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із Комерційним актом №498002/1 вантаж (білкові відходи - гольова обрізь із шкір ВРХ), відправлений зі станції Сирдар'їнська Узбецької залізниці 05.08.2015 року прибув на станцію призначення Лоскутівка Донецької залізниці поїздом №8870 у залізничному вагоні №24670028.

Також, в Комерційному акті №498002/2 вказано, що при візуальному огляді встановлено, що вантаж має вигляд желеподібної субстанції чорного кольору; з правої сторони двері відкриті на 200 мм. На вимогу контролюючих органів здійснено відбір проб вантажу з вагону. Якість вантажу та його придатність буде встановлена на основі експертного висновку.

У відповідності до п.п. 1, 3, 4 § 1 ст. 18 УМВС, залізниця повинна скласти комерційний акт, якщо під час перевезення або видачі вантажу вона провадить перевірку стану вантажу, його маси або кількості місць, а також відповідності накладній і при цьому встановлює: 1) повну або часткову втрату вантажу, недостачу маси, його пошкодження, псування або зниження якості вантажу з інших причин; 2) невідповідність між відомостями, зазначеними в накладній, і вантажем у натурі про найменування, масу, кількість місць вантажу, знаках (марках) і номерах місць вантажу, найменуванні одержувача й станції призначення; 3) відсутність накладної або окремих її листів по даному вантажу або вантажу по даній накладній; 4) відсутність або нестачу відправлених перевізних пристосувань, зазначених в накладній.

Станція, що встановила одну або кілька таких несправностей, складає комерційний акт за формою додатку 16 до УМВС - під час перевезення вантажів за накладною УМВС або за формою додатка 8.1. до додатка 22 до УМВС - під час перевезення вантажів за накладною ЦИМ/СМГС. Якщо бланк комерційного акту надрукований на окремих аркушах, кожний аркуш акту повинен бути пронумерований, підписаний особами, зазначеними в параграфі 6 цієї статті, і завірений календарним штемпелем станції, у верхній частині кожного аркуша повинен бути зазначений номер комерційного акту. Усі аркуші комерційного акту після його складання повинні бути скріплені.

Комерційний акт складається лише в тих випадках, коли вищевказані несправності могли відбутися винятково з моменту приймання вантажу до перевезення до моменту видачі його одержувачеві.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджено факт, що вантаж - білкові відходи (гольова обрізь із шкір ВРХ), який був у залізничному вагоні №24670028, що прибув на станцію призначення Лоскутівка Донецької залізниці був зіпсований та став непридатним для використання (Комерційний акт №498002/2, Акт про невідповідність товарів відомостям, зазначеним у потрібних для здійснення митного контролю документах, про пошкодження товарів чи їх упаковки або маркування від 06.08.2015 року складеному на митному посту "Лисичанськ" Луганської митниці ДФС, Акт огляду вантажу №234 Донецької регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті від 06.08.2015 року, Акт експертизи №40 Луганської регіональної торгово-промислової палати, лист Донецької регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті №03-19/477 від 13.08.2015 року).

Отже, у зв'язку із псуванням вантажу, позивач у відповідності до приписів ст. ст. 17, 29 УМВС мав звернутись до відповідача із претензією про відшкодування збитків спричинених псуванням вантажу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції матеріали справи не містять відповідної претензії позивача до Укрзалізниці про відшкодування збитків у зв'язку із псуванням вантажу.

Позивач вказує, що звертався до відповідача з претензією внаслідок псування вантажу шляхом направлення доповнення вих. 1879/130 від 15.09.2015 до претензії.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач направив на адресу відповідача доповнення вих. 1879/130 від 15.09.2015 до претензії вих. 88/130 від 27.04.2015, в яких вимагав від відповідача відшкодування матеріальних збитків у розмірі 15820 дол. США. та 37487,28 грн. У вказаних доповненнях позивач вказував, що оскільки вантаж у залізничному вагоні №24670028 повністю зіпсований, зазначене призвело до додаткових витрат на загальну суму 37487,28 грн., пов'язаних із невиконанням умов договору №412114/65 про організацію вантажів і проведення розрахунків за перевезення за надані залізницею послуги, окрім, зазначених у претензії вих. 88/130 від 27.04.2015. В додатках позивачем було долучено копії Комерційних актів №498002/1 та №498002/2 та документи на підтвердження понесених витрат.

Отже, у доповненнях до претензії позивач вимагав відшкодування додаткових витрат, які були заявлені у претензії вих. 88/130 від 27.04.2015 та виникли після її направлення.

Суд апеляційної інстанції проаналізувавши доповнення до вищевказаної претензії погоджується з висновком суду першої інстанції, що доповнення вих. 1879/130 від 15.09.2015 року по своїй суті не являються окремою претензією у розумінні ст. 17, 29 УМВС заявленою у зв'язку із псуванням вантажу, а є виключно доповненнями до претензії вих. 88/130 від 27.04.2015 року, яка заявлялась позивачем внаслідок втрати такого вантажу.

Наведене, підтверджується і тим, що у разі заявлення окремої претензії, крім комерційного акту, позивач мав додати до такої претензії оригінал накладної і аркуш повідомлення про прибуття вантажу (аркушів 1 і 5 накладної). Доповнення не містять зазначених додатків.

Про направлення саме доповнень, а не окремої претензії свідчить і те, що позивач сам визначив відповідне поштове направлення як "доповнення до претензії вих. 88/130 від 27.04.2015 року на суму 37487,28 грн".

Крім того, відповідач у листі від 02.11.2015 року вих. № ЦМ - ЦУТИ-2/15 вказав позивачу про необхідність заявлення окремої претензії щодо зіпсованого вантажу.

Згідно із параграфами 1, 3 статті 30 УМВС, право пред'явлення позову, засноване на договорі перевезення, належить тій особі, яка має право заявити претензію до залізниці. Позов може бути пред'явлений тільки після заявлення претензії відповідно до статті 29. Позов може бути пред'явлений тільки в належному суді тієї країни, залізницям якої була пред'явлена.

Тобто, заявлення позову можливе лише після дотримання претензійного порядку встановленого статтею 29 УМВС.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивач не звертався до Укрзалізниці із претензією внаслідок псування вантажу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачем не була дотримана процедура досудового врегулювання спору.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, позивачем може бути заявлено позов про відшкодування збитків у зв'язку із псуванням вантажу тільки після звернення до Укрзалізниці із відповідною претензією у порядку ст. 29 УМВС.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, що становить суму вартості товару, яка відповідно до інвойсу/рахунку №26 У-БО від 24.06.2014 та інвойсу (рахунку) №4-У-БО-L-26 від 04.07.2014 року складає 4160 дол. США.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на організацію перевезень у розмірі 11660 дол. США, витрат на митне оформлення доставленого вагону в розмірі 3002,61 грн, витрати на визначення якості білкових відходів у розмірі 2059,99 грн, витрат на утилізацію білкових відходів у розмірі 20968,50 грн, витрат зі сплати тарифів: ж/д тариф Соловей/Тополі - Лоскутівка в розмірі 4689,80 грн, ж/д тариф Лоскутівка/Полтава - Київська в розмірі 3462,36 грн, витрат з промивки та очистки вагонів у розмірі 1846,32 грн, та витрат за використання вагону у розмірі 1457,70 грн., з огляду на наступне.

Так, позивач обґрунтовує заявлені витрати на організацію перевезень у розмірі 11660 дол. США, витрати на митне оформлення доставленого вагону в розмірі 3002,61 грн, витрати на визначення якості білкових відходів у розмірі 2059,99 грн, витрати на утилізацію білкових відходів у розмірі 20968,50 грн., витрати зі сплати тарифів: ж/д тариф Соловей/Тополі - Лоскутівка в розмірі 4689,80 грн, ж/д тариф Лоскутівка/Полтава - Київська в розмірі 3462,36 грн, витрати з промивки та очистки вагонів у розмірі 1846,32 грн, та витрати за використання вагону у розмірі 1457,70 грн. як збитки, що полягають у витратах, здійснених позивачем внаслідок перевезення вантажу.

В підтвердження понесення витрат позивачем надано платіжне доручення №73 від 04.07.2014 року, платіжне доручення № 4256 від 09.09.2015 року, платіжне доручення №3752 від 07.08.2015 року, Акт здачі-приймання робіт (виконання послуг) №485 від 09.09.2015 року, платіжні доручення №4134 від 02.09.2015 року, №4137 від 02.09.2015 року, накладну від 03.09.2015 року, довідку від 23.09.2015 року, платіжне доручення №4138 від 02.09.2015 року.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов.

Обов'язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків (дії чи бездіяльності особи); причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків (зв'язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки - наслідком); розмір збитків (їх наявності та розміру); вина. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі №06/113-38, від 04.07.2011 року у справі №51/250).

Тобто, саме на на позивача у справі, покладено обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Відповідач, в свою чергу, для звільнення від відповідальності має довести відсутність своєї вини.

Згідно із ч. 2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Сертифікатом №5419 про форс-мажорні обставини, виданим Донецькою Торгово-Промисловою палатою 12.11.2015 року №1548/12-12-03, засвідчено наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: заборони, обмеження органів державної влади, акти тероризму на території міста Дебальцеве Донецької області на станції Дебальцеве - Сортувальна Донецької залізниці, які унеможливили виконання залізницею зобов'язання відносно дотримання строку доставки вантажу, що знаходився у вагоні №24670028. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): з 24.07.2014 року по 25.07.2015 року.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669-VII від 02.09.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04. 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Указом Президента України від 14.04. 2014 року №405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04. 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" уведено в дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовано населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Відповідно до п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04. 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року № 405/2014, у період з 14.04.2014 року до її закінчення.

Так, на виконання вимог абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" № 1085-р від 07.11.2014 було затверджено переліки населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких, у тому числі, включено м. Дебальцеве у Донецькій області.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства м. Дебальцеве Донецької області, де знаходиться станція Дебальцеве-Сортувальна, є частиною території України, тимчасово окупованої незаконними терористичними збройними формуваннями, де триває антитерористична операція.

Також, відповідно до ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно із ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" №671/97-ВР від 02.12.1997 року, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

В силу приписів статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Отже, відомості щодо наявності обставин, незалежних від відповідача та які спричинили невиконання ним зобов'язань щодо своєчасної доставки вантажу має підтверджуватись відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України.

Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що оскільки, вагон №24670028 прибув на станцію Дебальцеве-Сортувальна Донецької залізниці 23.07.2014 року посилання відповідача на Сертифікат №5419 про форс-мажорні обставини є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, сертифікат №5419 про форс-мажорні обставини, виданий Донецькою Торгово-Промисловою палатою підтверджено наявність обставин (форс-мажорні обставини), які з незалежних від відповідача причин спричинили невиконання ним зобов'язань щодо своєчасної доставки вантажу у вагоні №24670028 у період з липня 2014 року по липень 2015 року.

З вищевказаного сертифікату вбачається, що вантаж за накладною №972982 у вагоні №24670028 знаходився на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому відповідач був позбавлений можливості впливати на причини затримки вантажу.

Вищевикладені обставини свідчать відсутність вини відповідача, внаслідок чого понесення позивачем додаткових витрат, не залежали від дій відповідача та були спричинені обставинами, які відповідач передбачити не міг та усунення яких від нього не залежало.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність складу цивільного правопорушення та відсутність підстав для відшкодування збитків в порядку ст. 22 Цивільного кодексу України та статей 224-225 Господарського кодексу України.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що відповідач, маючі фактичну змогу належним чином виконати свої зобов'язання за укладеним договором та доставити вагон з сировиною на адресу позивача або в будь-яке інше місце за вказівкою позивача, безпідставно та на власний розсуд відправив його на територію, що не контролюється державною владою України, як безпідставне.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Так, в даному випадку, апелянт, всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 року у справі №910/645/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський желатиновий завод" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 року у справі №910/645/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/645/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Ю.Л. Власов

А.Г. Майданевич