ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа № 922/997/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Пушай В.І.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №179 від 11.03.2016 р.;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №32-20-14-1553/0/19-16 від 20.01.2016 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх. № 1613 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 23 травня 2016 року по справі №922/997/16

за позовом ФОП ОСОБА_3, м. Барвінкове,

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

про поновлення договору оренди землі ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.05.2016 року по справі № 922/997/16 (суддя Жельне С.Ч.) позовну заяву задоволено, визнано укладеною між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та Фізичною особою - підприємцем ФОП ОСОБА_3 з 01.01.2016 року Додаткову угоду до Договору оренди землі від 16.01.2006 року, зареєстрованого у Барвінківському районному відділі реєстрації земель, про що у Державному реєстрі земель по Іллічівській сільській раді вчинено запис від 17.01.2006 року за №03 в редакції, викладеній у позовній заяві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016 року по справі № 922/997/16 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

ФОП ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення господарського суду Харківської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016 року по справі № 922/997/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи, між Барвінківською районною державною адміністрацією (орендодавцем) та Приватним підприємцем ОСОБА_3 (орендар - позивач у справі) 16.01.2006 року був укладений договір оренди землі, відповідно до умов пункту 1, 2 якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земе льну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходяться біля с. Іллічівка (землі запасу Іллічівської сільської ради); земельна ділянка загальною площею 76,2478 га, у тому числі: ріллі - 76,2478га, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0283 (а.с.39,том 1).

Виходячи з положень пункту 8 договору його укладено строком до 01.01.2016 року включно. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Договір підписаний повноважними представниками сторін, підписи яких скріпленні печатками, та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Внаслідок проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, площа земельної ділянки, що є обєктом оренди по договору, зменшилась до 74,5527 га, а кадастровий номер змінився на :01:000:0334. У звязку із чим у вересні 2015 року межі орендованої земельної ділянки були встановлені (відновлені) в натурі згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

04.09.2015 року позивач звернувся до відповідача, як до органу, який має право розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення державної власності, з листом повідомленням про поновлення договору, до якого додав копію договору, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копію технічної документації, копію паспорту та ідентифікаційного коду і проект додаткової угоди, в якій просив відповідача поновити договір на той же строк (10 років) із розміром орендної плати 4%.

У відповідь, відповідач надіслав позивачу лист повідомлення від 22.09.2015 року №19-20-14-9422/0/19-15, в якому запропонував внести зміни до пунктів 26, 31 проекту додаткової угоди до договору та повторно звернутись до нього із заявою про поновлення договору, долучивши інформацію про згоду Барвінківської райдержадміністрації на поновлення договору та про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вніс запропоновані відповідачем зміни до пункту 26 проекту додаткової угоди та, долучивши довідку Барвінківського відділення Ізюмської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області про відсутність заборгованості, а також лист голови Барвінківської райдержадміністрації від 04.11.2015 року №01-64/3355 про згоду на поновлення договору, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку станом на 01.01.2015 року, рішення Барвінківської районної ради, яким була затверджена технічна документація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.10.2015 року №739-VI, вдруге, 18.12.2015 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення договору (а.с.73, том 1).

Відповідач, листом від 19.01.2016 року №В-2835/0/14-649/0/21-16, повторно запропонував внести зміни до пункту 31 проекту додаткової угоди до договору, та надати витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 01.01.2016 року.

Позивач, виконуючи вимоги відповідача, вніс зміни до проекту додаткової угоди, додавши витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 01.01.2016 року та на 01.02.2016 року у третє звернувся до відповідача із заявою про поновлення договору (а.с.76. том 1).

На цю заяву листом від 01.03.2016 року №В-1573/0/14-2589/0/21-16 відповідач, запропонував позивачу внести зміни до пункту 31 проекту додаткової угоди, поінформувавши, що до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області для виконання надійшло доручення Держгеокадастру від 14.12.2015 року №ДВ-22-28-0.13-17122/23-15 стосовно укладання договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на безконкурентних засадах та процитувавши його зміст, запропонував позивачу учетверте звернутися до нього із тією самою заявою та тими ж змінами до пункту 31 проекту додаткової угоди.

Оскільки відповідач, всупереч вимогам частини 5, 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі", зволікає із прийняттям рішення про поновлення договору та укладенням додаткової угоди про поновлення договору, позивач звернувся до господарського суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачений актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

За статтями 13, 14 Конституції України, статтею 324 Цивільного кодексу України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Підстави набуття прав на землю визначені розділом IV Земельного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Пунктом 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України 08.04.2011 року за № 445/2011, визначено, що державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Колегією суддів встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом договору оренди землі, розташована за межами міста Харкова, біля с. Іллічівка, та знаходиться у підпорядкуванні Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Відповідно до Конституції України (стаття 19), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно частини 2 статті 126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (стаття 125 Земельного кодексу України).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Відповідно до частини 2 статті 759 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. При цьому, частиною 6 статті 93 Земельного кодексу України, зокрема, передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі регулюються законом.

Так, Закон України «Про оренду землі» є спеціальним законом, який визначає правові, організаційні, економічні та соціальні основи регулювання відносин з оренди землі в Україні.

За приписами статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (статті 13 Закону України «Про оренду землі»).

Отже, з урахуванням наведених положень чинного законодавства України колегія суддів приходить до висновку про те, що взаємовідносини між позивачем та відповідачем щодо оренди землі врегульовані відповідним господарським договором - договором оренди.

Так, умовами договору чітко визначено переважне право орендаря на поновлення договору після закінчення дії договору (пункт 8 договору).

За приписами статті 33 Закону України „Про оренду землі" (редакція Закону України «Про оренду землі» , яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Тобто, в разі наявності бажання скористатися переважним правом на поновлення Договору, орендар зобов'язаний звернутись до орендодавця у встановленому вказаною статтею порядку та строки для здійснення процедури пролонгації договору оренди.

Пунктом 2.17. постанови Пленуму ВГС України від 17.05.2011 року за № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз'яснено, що у вирішенні спорів, пов'язаних з поновленням (пролонгацією) договорів оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, судам слід враховувати положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності з 12.03.2011 року) та з'ясовувати, зокрема, чи повідомляв орендар орендодавця у встановленому порядку про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк та чи заперечував орендодавець у строк, визначений законом, проти поновлення договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач належним чином виконував умови договору оренди та скористався переважним правом на укладення договору оренди на новий строк шляхом своєчасного направлення листа-повідомлення про намір поновити договір оренди та проекту додаткової угоди, про що є належні докази в матеріалах справи.

Проте, на даний час позитивного рішення щодо поновлення спірного договору оренди земельної ділянки відповідачем не приймалось.

Стаття 207 Цивільного кодексу України вказує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Таким чином воля сторін була виражена в спосіб зазначений статтею 207 Цивільного кодексу України і відповідно правочин щодо укладення додаткових угод про поновлення строку дії договорів оренди землі є вчиненим.

Крім того, положеннями статті 202 Цивільного кодексу України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків; зокрема, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Затягуючи процес поновлення договору оренди, відповідач не звернув увагу на той факт, що вчинення позивачем певної дії, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, як-то направлення пропозиції про пролонгацію правочину, вже є дією покликаною на підписання додаткової угоди.

При цьому, колегія суддів зазначає, що орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності (відповідач у справі) виступає як рівний суб'єкт орендного правовідношення і бажання остатнього припиняти чи продовжувати договірні стосунки з орендарем розкриваються через його мовчазну згоду, що полягає у відсутності заперечень і вимог до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Як встановлено колегією суддів, відповідач не надав позивачу письмової відмови щодо продовження строку його дії, не надав заперечень щодо умов, надісланої на його адреси, додаткової угоди до договору оренди, протоколу розбіжностей, тощо.

За цих умов, згідно із частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", договір оренди вважається продовженим на той самий строк і на тих саме умовах, які передбачалась договором, з мовчазної згоди орендодавця.

Відповідач наполягає на внесенні до умов додаткової угоди пункту, який передбачає покладання на позивача обовязку страхувати предмет договору земельну ділянку.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про оренду землі", об'єкт, який передається в оренду, може бути застрахованим на період дії договору оренди землі за згодою сторін у порядку, встановленому законодавством України.

Проте, як випливає з умов спірного договору оренди землі, сторонами не встановлено обовязку для орендаря щодо здійснення страхування обєкту оренди, сам орендодавець не звертався до орендаря з вимогою щодо страхування земельної ділянки, тому вказані твердження відповідача є не обґрунтованими та такими, що не узгоджуються із укладеним договором оренди.

Згідно зі статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Оскільки за змістом статті 33 Закону України "Про оренду землі" підписання додаткової угоди, яка має оформлювати факт поновлення договору, є обов'язковим, то до відносин щодо її підписання підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України щодо порядку обов'язкового укладення чи зміни договорів.

Так, за змістом статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Приписами частини 4 та частини 5 статті 188 Господарського кодексу України у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Таким чином, нормами чинного законодавства прямо встановлена обов'язковість оформлення додаткової угоди до договору оренди землі для оформлення факту його поновлення (частина 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі") та передбачена можливість укладення правочинів про зміну договору за рішенням суду (статті 187, 188 Господарського Кодексу України, постанова ВСУ від 18.05.2016 у справі №6-325цс16, від 23.03.2016 року у справі №6-146цс16).

За таких обставин заперечення відповідача стосовно перевищення повноважень судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження.

Дослідивши умови додаткової угоди, редакцію якої наведено у позовній заяві, колегіє суддів встановлено, що вони відповідають приписам діючого законодавства та фактично зводяться виключно до подовження дії спірного договору на тих самих умовах.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у листі «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного Кодексу України» від 01.04.2014 Верховний суд України погоджується з практикою судів, які відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважають укладеною додаткову угоду до договору оренди землі про поновлення цього договору у разі непідписання її орендодавцем, якщо орендар не пізніше ніж за місяць до закінчення строку договору направив орендодавцю лист-повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди і після спливу строку договору продовжує користуватися земельною ділянкою.

Наразі, позивач після закінчення строку дії договору оренди продовжує користуватись спірною земельною ділянкою. Протилежного відповідачем не доведено, а судом не встановлено.

При розгляді справи "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" (Stretch v. United Kingdom, 44277/98), Європейський суд з прав людини виходив з того, що передбачене договором оренди право орендаря на продовження цього договору має економічну цінність і юридично належить орендарю (тобто, укладаючи договір оренди, орендар обґрунтовано розраховував на продовження договору оренди).

Відповідно до пункту «а» частини З статті 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку (частина 2 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною 4 статті 188 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду (частиною 5 статті 188 Господарського кодексу України).

Судом попередньої інстанції встановлено, що відповідач не надіслав позивачу листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі. В той же час, ФОП ОСОБА_4 продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди та сплачувати оренду плату. Відтак, за встановлених обставин, ФОП ОСОБА_4 та Головне управління Держгеокадастру у Харківській області зобов'язані укласти додаткову угоду в силу приписів частини 6,8 статті 33 ЗУ "Про оренду землі".

Судова колегія, враховуючи вище викладене, беручи до уваги сукупність встановлених обставин, доходить до висновку про правомірність доводів позивача та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Доручення Держгнокадастру від 14.12.2015 року №ДС-22-28-0.13-17122/23-15 не вважається офіційним нормативно-правовим документом, який породжує певні правові наслідки для сторін у даній справі, у звязку з чим не береться колегією суддів до уваги.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог щодо обов'язку всебічно, повно і об'єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При вирішенні спору суд враховує практику рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до якої вимоги повинні бути доведені «поза розумним сумнівом». Розумний сумнів не є сумнівом, що базується на чисто теоретичній можливості чи викликаний для уникнення негативних висновків. Суд повинен спиратися на всі елементи наданих йому доказів чи у разі потреби на ті, які він зможе офіційно отримати. (Справа Європейського суду з прав людини «Грецька справа», № 3321/67, 3322/67, 3323/67, 3344/67, доповідь Комісії від 05.11.969 року; рішення Європейського суду з прав людини по справі «Вільваража та інші проти Обєднаного Королівства» від 30.10.1991 року № 215, § 107; рішення Європейського суду з прав людини по справі «Науменко проти України» від 10.02.2004 року § 109).

Колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Головного управління Держгеокадастру у Харківській області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016 року по справі № 922/997/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016 року по справі № 922/997/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пушай В.І.