ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року Справа № 923/618/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Соловйова К.В. при секретарі Степановій Н.Д., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства "Лілея-Херсон", м. Херсон

до: Приватного Херсонського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіям "Херсонтурист", м. Херсон

про стягнення 1 298 812,90 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, уповн. представник, довіреність від 17.05.2016р.;

від відповідача - ОСОБА_2, уповн. представник, довіреність від 01.06.2016р.

Обставини справи: справу порушено за позовом Приватного підприємства "Лілея-Херсон" (позивач) до Приватного Херсонського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіям "Херсонтурист" (відповідач) з вимогами про стягнення 732 000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 500 932,92 грн. процентів (в розмірі облікової ставки Національного Банку України) за користування чужими грошовими коштами (згідно пояснень позивача (а.с.43)), 65 880,00 грн. процентів (в розмірі 3 % річних) за користування чужими грошовими коштами.

Позов обґрунтовано нормами ст.ст. 1212, 1214, 536 Цивільного кодексу України, ст.231 Господарського кодексу України, твердженнями про те, що внаслідок неправомірного відчуження відповідачем нерухомого майна - приміщень туристичного готелю "Лілея", загальною площею 4 517,19 кв.м., та укладання в подальшому низки угод щодо купівлі-продажу вказаного майна, це майно за 732 000,00 грн. було придбано позивачем у Приватного підприємства "Сіріус-2010" на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2010р., але, за рішенням господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі № 5024/1351/2011 вилучено з володіння позивача, й, тому, відповідач має відшкодувати позивачеві, як добросовісному набувачу вказаного нерухомого майна, що встановлено зазначеним рішенням суду від 21.09.2010р., грошові кошти, які було витрачено позивачем на придбання нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2010р., та має сплатити позивачеві проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач позов не визнав повністю, з наступних підстав:

- за ст. 661 Цивільного кодексу України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, саме, продавець товару, повинен відшкодувати покупцю товару, завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав, й, відповідно, у даному випадку Приватне підприємство "Сіріус-2010" повинно відшкодувати позивачеві грошові кошти, які було витрачено позивачем на придбання у Приватного підприємства "Сіріус-2010" нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2010р.;

- рішенням господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі №5024/1351/2011, з яким позивач пов'язує наявність підстав для подання позову, за яким порушено дану (№ 923/618/16) справу, для відповідача не встановлювалися будь-які грошові зобов'язання перед позивачем, й тому, відсутні підстави для стягнення з відповідача 65 880 грн. річних (3 %), згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні 04.08.2016р., відповідно до ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

Приватне підприємство "Лілея-Херсон" (надалі - позивач) та Приватне підприємство "Сіріус-2010" уклали 30.09.2010р. між собою договір купівлі-продажу, за яким Приватне підприємство "Сіріус-2010" зобов'язалося передати у власність позивача, за плату у розмірі 732 000,00 грн. (з ПДВ), нерухоме майно, а саме, приміщення туристичного готелю "Лілея", загальною площею 4 517,19 кв.м., у складі туристичний готель - літ. "А", "А1", "А2", "А3", "а", "а1", "а-2", "а2", склади - літ. "Ю", "Ю1", "Ю11", "Ю111", трансформаторна будка - літ. "К", ворота № 6, з місцезнаходженням - м. Херсон, Придніпровський спуск, буд.1.

Рішенням, яке набрало законної сили, господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі №5024/1351/2011 за позовом прокурора Дніпровського району м.Херсона в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, до десяти відповідачів - суб'єктів господарювання, серед яких Приватне акціонерне товариство "Херсонтурист" (відповідач-1 у справі № 5024/1351/2011), Приватне підприємство "Лілея-Херсон" (відповідач-2 у справі № 5024/1351/2011), Приватне підприємство "Сіріус-2010" (відповідач-10 у справі № 5024/1351/2011), про визнання права власності та витребування майна, визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на турготель "Лілея" за адресою: м. Херсон, Придніпровський спуск,1, загальною площею 4517,19 кв.м. з будівлями та спорудами згідно генерального плану бюро технічної інвентаризації та вилучено з володіння Приватного підприємства "Лілея-Херсон" на користь держави в особі Фонду державного майна України об'єкт нерухомості - турготель "Лілея" за адресою м. Херсон, Придніпровський спуск, 1, загальною площею 4517,19 кв.м., що складається з туристичного готелю літ. А, А1, А2, А3, а, а1, а2, складів літ.Ю, Ю1, Ю2, Ю3, трансформаторної будки літ. К, воріт № 6.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У справі № 923/618/16 суд на підставі ч. 3 ст. 35 ГПК України приймає без доказування встановлені рішенням господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі № 5024/1351/2011 наступні обставини:

"Відповідно до статуту професійних спілок СРСР, затвердженого постановою ХVІІІ з'їзду профспілок СРСР від 01.01.1987р., професійні спілки являлись загальносоюзною громадською організацією, до складу якої входили республіканські ради, у тому числі й Українська республіканська рада профспілок. Після розпаду Союзу РСР правонаступником республіканської ради професійних спілок стала Федерація незалежних профспілок України (в подальшому Федерація професійних спілок України).

Після утворення Федерації незалежних профспілок України, ОСОБА_3 Загальної конфедерації професійних союзів СРСР 18.11.1990р. була прийнята постанова за №2-1а "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном", якою був затверджений Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1991р. між конфедерацією та Федерацією незалежних профспілок (далі - Федерація).

На підставі зазначеного договору у володіння, користування та розпорядження Федерації було передано також туристичний готель "Нова Каховка", в подальшому туристичний готель "Лілея", розташований у м.Херсоні, Придніпровській узвіз, 1.

Згідно постанови ОСОБА_3 Федерації №П-7-7 від 23.08.1991р. (зі змінами від 09.10.1991р.) було прийнято рішення про перетворення Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в АТ "Укрпрофтур".

04.10.1991р. між ОСОБА_3 Федерації та Фондом соціального страхування України був укладений установчий договір про створення на базі туристично-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму та екскурсіях - АТ "Укрпрофтур", затверджено його статут, що був зареєстрований Київським міськвиконкомом 28.10.1991р.

До статутного фонду створеного АТ був переданий, у числі іншого, також і спірний об'єкт, з огляду на що, та з врахуванням приписів ст.12 Закону України "Про господарські товариства", АТ "Укрпрофтур" стало власником цього майна.

На підставі рішення правління АТ "Укрпрофтур" від 03.12.1991р. було створене Херсонське обласне відділення АТ "Укрпрофтур", яке реорганізовувалось в подальшому у Херсонське обласне дочірнє підприємство "Херсонтурист" АТ "Укрпрофтур", Херсонське обласне ЗАТ по туризму та екскурсіях "Херсонтурист", якому в якості статутного внеску передано до статутного фонду майно загальною балансовою вартістю 5545 тис.грн., у тому числі й туристичний готель "Нова Каховка", розташований у м.Херсоні, Придніпровській узвіз, 1.

На зазначений об'єкт на підставі рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради народних депутатів від 09.03.1993р. № 12/84 ЗАТ "Херсонтурист" видано свідоцтво про право власності. В подальшому зазначений об'єкт неодноразово перепродувався, у тому числі й з прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, з огляду на що його титульними власниками на дату розгляду справи є відповідачі 2, 3, 4.".

Згідно акту від 05.02.2015р. державного виконавця ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні вилучено з володіння Приватного підприємства "Лілея-Херсон" об'єкти нерухомості туристичного готелю "Лілея" літ. "А", "А1", "А2", "А3", "а", "а1", "а2", склади - літ."Ю3", трансформаторна будка - літ."К", ворота № 6, загальною площею 4 517,19 кв.м., з місцезнаходженням - м. Херсон, Придніпровський спуск, буд.1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником з чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 Цивільного кодексу України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також, інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, які (пояснення) на вимогу суду, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розглядові в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача, як безпідставно набутого ним майна, 732000,00 грн., сплачених позивачем за придбання нерухомого майна, яке за рішенням суду вилучено у позивача, суд зазначає про наступне.

1. Вказані вимоги обґрунтовано нормами ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, за викладенням доводів позовної заяви, позивач не заперечує того, що:

- отримав у своє володіння нерухоме майно - приміщення туристичного готелю "Лілея", загальною площею 4517,19 кв.м., не від відповідача, а від Приватного підприємства "Сіріус-2010", внаслідок укладання 30.09.2010р. між цим підприємством та позивачем договору купівлі-продажу щодо вказаного нерухомого майна;

- не сплачував на користь відповідача будь-яку суму грошових коштів за це майно.

Про вказане стверджує й відповідач, й тому, ці факти не є спірними у даній справі.

Таким чином, відповідач не передавав (не відчужував) позивачеві нерухоме майно, яке вилучено з володіння позивача за рішенням господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі № 5024/1351/2011, та не отримував від позивача будь-яких грошових коштів за вказане нерухоме майно.

При цьому, законом (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України) прямо передбачено, що положення Глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" Цивільного кодексу України (ст.ст. 1212-1215 цього кодексу), зокрема, в частині положень про повернення безпідставно набутого та/або збереженого за рахунок іншої особи (потерпілого) майна, саме, особою, яка набула та/або зберегла майно за рахунок потерпілого, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки інших осіб.

З огляду на це, заявлені на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України позовні вимоги про стягнення 732 000,00 грн. на відшкодування позивачеві вартості вилученого у нього за рішенням суду нерухомого майна, саме, як вимоги про повернення відповідачем безпідставно набутого ним майна позивача (грошових коштів у сумі 732000,00 грн.) є необґрунтованими.

2. У матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем на користь Приватного підприємства "Сіріус-2010" будь-якої грошової суми за нерухоме майно - приміщення туристичного готелю "Лілея", загальною площею 4517,19 кв.м.

Тобто, факт сплати позивачем 732 000,00 грн. за нерухоме майно, яке вилучено з володіння позивача за рішенням суду, не доведено, в порядку ст.ст.32-33 ГПК України.

Відсутність заперечень відповідача щодо здійснення позивачем сплати 732 000 грн. за вказане нерухоме майно на користь ПП "Сіріус-2010" на виконання договору купівлі-продажу від 30.09.2010р., не прийнято судом в якості доказу сплати 732000 грн. позивачем на користь ПП "Сіріус-2010", оскільки відповідач не був стороною цього договору купівлі-продажу. При цьому, факт здійснення позивачем сплати 732 000 грн. за вказане нерухоме майно на користь ПП "Сіріус-2010" на виконання договору купівлі-продажу від 30.09.2010р., не встановлений рішенням господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі № 5024/1351/2011.

Додатково суд, вважає за необхідне вказати про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 2 цієї ж статті двосторонніми чи багатосторонніми правочинами є договори.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, якщо ж у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), зокрема, наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Закон (норми Глави 16 "Правочини" та Глави 56 "Купівля-продаж" Цивільного кодексу України) не встановлює того, що правочин про відчуження майна не власником майна, є нікчемним. За ст. 658 Цивільного кодексу України вказано, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Тобто, передбачено певні випадки, за яких можливе, набуття право власності на майно при продажу його не власником.

У даній судовій справі відсутні докази визнання судом, при розгляді інших справ, недійсним будь-якого правочину за участі позивача, відповідача або інших суб'єктів господарювання щодо відчуження спірного майна щодо купівлі-продажу нерухомого майна - приміщень туристичного готелю "Лілея", загальною площею 4517,19 кв.м.

При цьому, позов в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування вартості вилученого у позивача за рішенням суду нерухомого майна, не обґрунтовано нормами ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України.

За вказаних фактичних обставин та на підставі наведених правових норм позовні вимоги про стягнення з відповідача 732 000,00 грн. на відшкодування позивачеві вартості вилучено у нього за рішенням суду нерухомого майна, задоволенню не підлягають. В задоволенні цих вимог має бути відмовлено в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. Згідно з ч. 4 ст. 1212 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За відсутності власне факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів у будь-якій сумі, зокрема, 732 000,00 грн. за нерухоме майно - приміщення туристичного готелю "Лілея", загальною площею 4517,19 кв.м., відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування вказаним грошовими коштами позивача, а саме, 500 932,92 грн. процентів (в розмірі облікової ставки Національного Банку України) за користування чужими грошовими коштами ((згідно пояснень (а.с.43)) та 65 880,00 грн. процентів (в розмірі 3 % річних) за користування чужими грошовими коштами. В задоволенні цих вимог має бути відмовлено в повному обсязі.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також річні (3 %) від простроченої суми, якщо інший розмір річних не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Згідно з частиною 6 цієї ж статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 21.09.2010р. у справі №5024/1351/2011, з яким позивач пов'язує наявність підстав для стягнення з відповідача, зокрема, 500 932,92 грн. процентів (в розмірі облікової ставки Національного Банку України) та 65880,00 грн. процентів (в розмірі 3% річних), для відповідача не встановлено будь-яких грошових зобов'язань перед позивачем, й тому, відсутні підстави для стягнення з відповідача вказаних грошових сум процентів (зокрема, процентів, що нараховані в розмірі, що визначений ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України), згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 2.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір за ставкою 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат. При цьому, ставки судового збору визначаються виходячи із встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати, у місячному її розмірі, станом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2016р. становив 1378,00 грн. Ціна позову становить 1298 812,92 грн.

Відповідно до вказаних норм закону за подання до господарського суду позовної заяви з вимогами про стягнення 1 298 812,92 грн. має бути сплачено 19 482,19 грн. судового збору: 19 482,19 грн. = (1 298 812,92 грн. / 100 % ) х 1,5 %

Фактично ж, за подання у червні 2016 року до господарського суду позовної заяви з вимогами про стягнення 1 298 812,92 грн. позивач сплатив 25 000,00 грн. судового збору, згідно з платіжним дорученням від 30.05.2016р. № 85 (а.с.12). Таким чином, за подання до господарського суду позовної заяви з вимогами про стягнення 1 298 812,92 грн. позивач сплатив на 5 517,81 грн. більше, ніж встановлений законом розмір судового збору за таким позовом. 5 517,81 грн. = 25 000,00 грн. - 19 482,19 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду. Проте, відповідне клопотання про повернення судового збору у справі відсутнє.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з відмовою в повному обсязі в задоволенні позову, судовий збір повністю, у сумі 19 482,19 грн., покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

Відмовити в повному обсязі в задоволенні позову.

Повне рішення складено 12.08.2016р.

Суддя К.В. Соловйов