ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2016 р. Справа № 925/760/16

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - представник за довіреністю,

від відповідача представник не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Діазарт Плюс,

м. Черкаси

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

м. Черкаси

про стягнення 13 039 грн. 23 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю Діазарт Плюс до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 13 039 грн. 23 коп., а саме: 4 123 грн. 79 коп. інфляційних втрат та 8 915 грн. 44 коп. 26% річних, у звязку з несвоєчасною сплатою останнім боргу стягнутого рішенням господарського суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року зі справи №925/1075/15.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 07 липня 2016 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 21 липня 2016 року.

Розгляд справи здійснюється після відкладення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Викликаний в судове засідання представник відповідача не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не надав.

Ухвалами господарського суду Черкаської області від 07 липня 2016 року та від 21 липня 2016 року було зобовязано відповідача надати до суду відзив на позовну заяву з посиланням на мотиви повного або часткового відхилення вимог позивача, а також докази, що обґрунтовують відхилення позовних вимог.

Оскільки відповідач не був позбавлений права надати до суду необхідні докази та свої доводи і міркування щодо предмету спору шляхом письмових пояснень та заперечень, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, та оскільки явка представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 09 серпня 2016 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/760/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено господарським судом під час її розгляду, рішенням господарського суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року зі справи №925/1075/15 позов задоволено частково, стягнуто з субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю Дізарт Плюс 45 512 грн. 40 коп. основного боргу, 35 013 грн. 59 коп. інфляційних втрат, 2 956 грн. 78 коп. пені, 21 339 грн. 47 коп. 26% річних та 2 376 грн. 67 коп. судових витрат. В решті позовних вимог в частині стягнення 14 011 грн. 20 коп. пені відмовлено.

Вищевказане рішення суду набрало законної сили у відповідності до вимог ГПК України.

Оскільки кошти стягнуті рішенням суду від 15 вересня 2015 року зі справи №925/1075/15 вчасно не були сплачені відповідачем-боржником, позивач звернувся до господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення з відповідача 8 915 грн. 44 коп. 26% річних та 4 123 грн. 79 коп. інфляційних втрат нарахованих за період з 16 вересня 2015 року по 17 червня 2016 року на суму боргу 45 512 грн. 40 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання.

Водночас, приписи статті 625 ЦК України не забороняють звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобовязанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобовязання.

При цьому судом першої інстанції враховано висновки викладені в постанові Верховного Суду України зі справи №1/384-07 від 30 вересня 2008 року.

Крім того в пункті 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту своєчасного погашення заборгованості стягнутої рішенням суду від 15 вересня 2015 року зі справи №925/1075/15.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того слід зазначити, що заявляючи до стягнення 26% річних позивач посилався на умови п. 8.1. договору поставки нафтопродуктів №ДП-240, в якому вказано, що в разі прострочення оплати за поставлений товар постачальник може вимагати від покупця оплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 26% річних від вартості неоплачуваного товару за кожен день прострочення до повного погашення заборгованості.

Частиною другою статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 3 ст. 692 ЦК України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право продавця (постачальника) у разі несвоєчасної оплати товару покупцем вимагати від останнього оплати товару та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (частина друга статті 536 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Зі змісту цих статей вбачається, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

За своєю правовою природою проценти за користування чужими грошовими коштами, передбачені п. 8.1 договору за кожен день прострочення охоплюються визначенням пені.

Рішенням місцевого господарського суду від 15 вересня 2015 року стягнуто з відповідача 2 956 грн. 78 коп. пені, нарахованої на підставі п. 7.3 договору, яким сторони погодили нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання.

Зазначене дає можливість дійти висновку про те, що умовами договору передбачено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає неправомірним нарахування позивачем 8 915 грн. 44 коп. річних від суми боргу за користування чужими коштами за кожен день прострочення виконання зобовязання, в звязку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

При цьому судом враховано висновки викладені в постановах Верховного суду України від 01 липня 2014 року зі справи №3-31гс14 та №3-32гс14.

Водночас оскільки рішення господарського суду Черкаської області від 15 вересня 2015 року зі справи №925/1075/15 на день предявлення даного позову відповідачем було не виконано, то суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат є правомірними.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.2.1. судом встановлено, що за період з 16 вересня 2015 року по 17 червня 2016 року розмір інфляційних втрат нарахованих на суму боргу 45 512 грн. 40 коп. складає 2 910 грн. 79 коп.

Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 2 910 грн. 79 коп. інфляційних, в решті стягнення 1 213 грн. 00 коп. інфляційних втрат слід відмовити, у звязку з безпідставним нарахуванням.

При цьому судом також враховано, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, вул. Франка,41, м. Черкаси, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю Діазарт Плюс, вул. Смілянська, 168, м. Черкаси, ідентифікаційний код 37610015 2 910 грн. 79 коп. інфляційних втрат та 307 грн. 57 коп. витрат на сплату судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 10 серпня 2016 року.

Суддя А.В.Васянович