КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2016 р. Справа№ 910/10905/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Майданевича А.Г.

за участі секретаря судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Астахов Р.М. довіреність № б/н від 10.12.15

від відповідача: Овсій Д.Ю. довіреність № б/н від 09.02.16

від третьої особи: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року

За заявою ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 14.03.2016 року у справі № 02/16

у справі № 910/10905/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш"

Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство "Укрремколіямаш"

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" звернулось до Господарського суду міста Києва з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 14.03.2016 р. у справі № 02/16 (а.с. 9-11).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі № 910/10905/16 у задоволенні заяви ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 14.03.2016 року у справі № 02/16 відмовлено (а.с. 56-63).

25 липня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" звернулось з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №910/10905/16 в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №910/10905/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш".

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 серпня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" на ухвалу Господарського суду міста Києва у справі №910/10905/16 від 05 серпня 2016 року передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Рудченка С.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05 серпня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Рудченка С.Г. та призначено до розгляду на 16 серпня 2016 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 16 серпня 2016 року, у зв'язку з перебуванням судді Рудченка С.Г. у відпустці, для розгляду справи №910/10905/16, сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Майданевича А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Майданевича А.Г.

У судовому засіданні 16 серпня 2016 року представник ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення відповідно до якого задовольнити заяву ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш".

Представник ПАТ "Сбербанк" у судовому засіданні 16 серпня 2016 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрремколіямаш" у судове засідання 16 серпня 2016 року не з'явився про причини неявки колегію судів не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується витягом-роздруківкою з офіційного веб-сайту УДППЗ Укрпошта щодо відстеження пересилання поштового відправлення (ухвали про призначення апеляційної скарги до розгляду) за штрих масовим ідентифікатором 483.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК судами перших інстанцій", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Враховуючи ту обставину, що ухвалою про прийняття апеляційної скарги до провадження учасників процесу було попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами, а неявка представника третьої особи не перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та за відсутності представника третьої особи.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

22 березня 2013 року між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії". Правонаступником якого є ПАТ "Сбербанк", надалі - позивач або банк, та ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрремколіямаш", надалі - третя особа або позивальник, було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №02-В/13/122/КЛ-КБ, зі змінами та доповненнями, надалі - кредитний договір, за умовами якого позичальнику було відкрито не відновлювальну кредитну лінію в доларах США та надано кредитні кошти з максимальним лімітом 1 998 561, 34 доларів США, з фіксованою процентною ставкою в розмірі 11,75 %, яка діє в перший рік користування кредитом - по 22.03.2014р. включно та змінюваною процентною ставкою, що починає діяти з 22.03.2014р. та розраховується за формулою: R (розмір змінюваної процентної ставки) = базова процентна ставка + М (моржа банку).

З метою забезпечення виконання ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрремколіямаш" зобов'язань за Договором про відкриття кредитної лінії №02-В/13/122/КЛ-КБ від 22.03.2013 р., укладеного між ПАТ "Дочірній банк Сберданку Росії", правонаступником якого є ПАТ "Сбербанк" та ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрремколіямаш", між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" було укладено Договір поруки №1 від 22.03.2013 р., відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за зобов'язаннями, які були невиконані боржником, та які передбачені кредитним договором (основне зобов'язання), а також відшкодувати шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов'язання, сплатити неустойку у випадку і у розмірі, зазначених в договорі, сплатити кредитору проценти (три проценти річних відповідно до статей 1050, 625 ЦК України) від простроченої суми, у разі прострочення боржником виконання основного зобов'язання, та з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У вказаному договорі під терміном "основне зобов'язання" мається на увазі Договір про відкриття кредитної лінії № 02-В/13/122/КЛ-КБ (а.с. 19-20, 21-22).

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 14.03.2016 р. у справі № 02/16 (третейський суддя Лагренін С.С.) позов ПАТ "Сбербанк" до ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш", третя особа ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрремколіямаш" задоволено частково та стягнуто з ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" заборгованість за тілом кредиту у сумі 1 998 561, 34 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом у сумі 342 961, 25 доларів США, пеню за прострочення повернення заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 295 748, 16 грн., пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом у сумі 176 284, 60 грн., а також витрати по сплаті третейського збору в сумі 25 500, 00 грн. (а.с. 11-19)

ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 14.03.2016 р. у справі № 02/16, яка обґрунтована тим, що спори про стягнення грошових коштів в іноземній валюті непідвідомчі третейським судам.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Закону України "Про третейські суди", рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Аналогічні підстави для скасування рішення третейського суду визначені у ст. 122-5 ГПК України.

Як роз'яснено в п. 6.1.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у судовому розгляді заяви про скасування рішення третейського суду господарський суд з'ясовує компетенцію третейського суду щодо вирішення спору між сторонами відповідно до укладеної ними третейської угоди, перевіряє відповідність заяви підставам для скасування рішення третейського суду, передбаченим Законом та ГПК. Якщо господарський суд встановить наявність інших підстав для скасування такого рішення, ніж ті, які наведено в заяві, то він з урахуванням припису частини четвертої статті 122-4 ГПК скасовує рішення третейського суду з підстави (підстав), передбаченої названим Кодексом.

При цьому, здійснюючи розгляд відповідної заяви господарський суд не здійснює оцінки законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише з'ясовує наявність чи відсутність підстав для його скасування, передбачених частиною другою статті 122-5 ГПК України.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Пунктом 6.8. Договору поруки №1 від 22.03.2013 р., в редакції Договору про внесення змін №2, визначено, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, або будь-яких питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійного діючого третейського суду 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua./. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua./. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і дати укладення.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, кредитором, боржником та поручителем у добровільному порядку, без заперечень та зауважень, було визначено, що будь-які спори між сторонами, що виникають як при виконанні кредитного договору, так і під час виконання договору поруки вирішуються постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", тобто сторонами визначений предмет спору, що включає в себе всі можливі спори, які можуть виникнути між сторонами в рамках вказаних договорів, не обмежуючись якимись конкретними спорами.

Таким чином, третейське застереження, передбачене пунктом 6.8 договору поруки, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

Доказів визнання недійсною третейської угоди укладеної між позивачем та відповідачем судам надано не було.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" визначено підвідомчість справ третейським судам. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Слід зазначити, що чинне законодавство України, як і ст.ст. 1, 5 і 6 Закону України "Про третейські суди", розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Так, у ч. 2 ст. 9 ЦК України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використанням іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються (абзац другий пункту 1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483).

Відповідно до приписів статей 1, 5 Декрету про систему валютного регулювання і валютного контролю надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій, здійснення яких потребує отримання генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Генеральні ліцензії видаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно з підпунктом "в" пункту 4 статті 5 зазначеного Декрету у разі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, вони потребують отримання індивідуальної ліцензії. Проте на даний час законодавством таких меж не встановлено і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у них генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

У постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-141гс11 зазначено, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, серед іншого врегульовано нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України та іншими актами законодавства.

Також слід врахувати, що згідно з приписами п. 14 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тобто, норми Закону виводять із компетенції третейських судів спори, коли за своєю природою одна з сторін спору - споживач перебуває не в рівних умовах з сильною фінансовою структурою - банком, а тому потребує посиленого судового захисту споживача в державному суді.

У даній же справі стороною спору (боржником) є суб'єкт господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність, на власний ризик та є вільним у виборі фінансових установ для кредитування.

Крім того, на підприємницькі (господарські) товариства не поширюються норми закону про захист прав споживачів, а тому не може йтися про наявність підстав для посилення судового захисту такого суб'єкта господарювання в державному суді, в тому числі у спорах про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки господарські правовідносини щодо кредитування суб'єктів господарювання мають особливості регулювання, то відсутні підстави вважати правовідносини у даній справі подібними з правовідносинами у названій цивільній справі.

Частинами 3, 4 ст. 82 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 ГПК Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Щодо посилань апелянта на невідповідність висновків суду першої інстанції правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі № 6-831цс15, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 стаття 192 ЦК України: «Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.»

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" ( надалі Декрет). Зокрема згідно підпункту "г" пункту 4 статті 5 Декрету, у редакції Закону України від 12.08.2014 р. N 1636-VII г) передбачено використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України потребує індивідуальної ліцензії НБУ.

При цьому відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету, "Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання."

Тобто чинним законодавством встановлений особливий порядок (ліцензування) використання іноземної валюти на території України, а не є забороненим.

Частина 1 ст. 16 Декрету, встановлює відповідальність за порушення порядку використання валютних цінностей, зокрема: "Незаконні скуповування, продаж, обмін чи використання валютних цінностей як засобу платежу або як застави, тобто вчинення цих дій без відповідного дозволу (ліцензії), якщо відповідно до цього Декрету та інших актів валютного законодавства наявність такого дозволу (ліцензії) є обов'язковою, тягнуть за собою адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством України."

При цьому слід мати на увазі те, що відповідно до ст. 1 Декрету «Визначення термінів»: "валютні цінності" визначені як валюта України, і також іноземна валюта і платіжні документи та інші цінні папери.

Так, предмети позовів та суб'єктний склад у справі № 6-831цс15 та справі, що розглядаються не є тотожними, що не дає підстав вбачати подібність правовідносин, з яких виник спір у цих справах. Крім того у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-831цс14 не міститься вказівки на категорію спору, визначену п.п. 1-14 ст. 6 Закону України "Про третейські суди ", якою мали б керуватися суди у інших справах при вирішенні питання про скасування рішення третейського суду.

Отже, підстави для застосування до правовідносин в межах справи №910/10905/16 правової позиції Верховного суду України викладеної у постанові по справі №6-831цс14 від 21.10.2015 р. - відсутні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори між юридичними особами до спорів суто публічного характеру, які не можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Проте, серед визначеного частиною 2 статті 17 КАС України кола публічно-правових спорів на яке розповсюджується юрисдикція адміністративних судів відсутні правовідносини, які виникають з кредитних договорів в яких відсутній суб'єкт публічного права.

Тобто оскільки вказані відносини не містять ознак публічно-правових, за своїм змістом відносяться до господарських правовідносин, які є приватно-правовими, то відповідно вказаний спір про виконання зобов'язання, вираженого у грошовій валюті був підвідомчий третейським судам.

Враховуючи викладене, а також те, що перелік винятків зазначений у ст. 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ третейським судам, є вичерпним, і не містить спорів, що виникають з господарських правовідносин, у яких грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті, колегія суддів вважає, що третейським судом розглянуто спір в межах його компетенції, встановленої законом.

Враховуючи викладене та те, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що справа, по якій прийнято рішення третейського суду, була підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, передбаченому третейською угодою, та цим рішенням не вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду не визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; третейський суд не вирішував питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі; відповідач належним чином повідомлявся про час і місце проведення розгляду третейської справи у відповідності з регламентом постійно діючого Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те що заява ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в ухвалі Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №910/10905/16 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №910/10905/16 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст.ст. 105, 106, 121-1 ГПК, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №910/10905/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №910/10905/16 залишити без змін.

3. Справу №910/10905/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

А.Г. Майданевич