ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року Справа № 902/1361/15
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Данилової М.В.- головуючого, Данилової Т.Б., Корсака В.А.
за участю представників:
позивачаВолошенюк О.В. (дов. від 04.01.2016 р.)
відповідачаЧоловський О.М. (дов. від 04.01.2016 р.)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р.
у справі №902/1361/15 Господарського суду Вінницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС"
доПриватного сільськогосподарського підприємства "Кристал"
простягнення коштів, зобов'язання поставити соняшник
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" звернулося до господарського суду Вінницької області із позовною заявою до Приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" про стягнення 168 820,00 грн. основного боргу, 74 720,17 грн. пені, 4 717,70 грн. 3 % річних та 80 496,80 грн. інфляційних втрат.

Приватним сільськогосподарським підприємством "Кристал" до господарського суду Вінницької області було подано зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" про стягнення 240 385,00 грн. основного боргу, 97 510,00 грн. пені, 6 362,00 грн. 3% річних та 97 837,00 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 15.10.2015 р. зустрічний позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" прийнято до розгляду.

В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" до господарського суду Вінницької області було подано заяву від 26.10.2015 р. № 922 про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 168 820,00 грн. основного боргу, 74 720,17 грн. пені, 4 717,70 грн. 3% річних, 80 496,80 грн. інфляційних втрат, а також зобов'язати відповідача поставити позивачу соняшник у кількості 190 т 294 кг за ціною, що відповідає середній оптово-ринковій вартості (з урахуванням ПДВ) станом на грудень 2014 року - 7 566,60 грн. за одну тону відповідно до Експертного висновку Вінницької Торгово-Промислової Палати № В-21 від 16.02.2015 р., як такий, що не був доставлений до 31.12.2014 р.

13.01.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" звернулось до господарського суду Вінницької області із заявою від 12.01.2016 р. № 36 про збільшення позовних вимог, в якій просило стягнути з відповідача 168 820,00 грн. основного боргу, 97 059,91 грн. пені, 6 244,02 грн. 3% річних, 85 113,99 грн. інфляційних втрат, а також зобов'язати відповідача поставити позивачу соняшник у кількості 190 т 294 кг на умовах, передбачених договором купівлі - продажу сільськогосподарської продукції №ДА-48 від 21.02.2014 р.

08.02.2016 р. Товариством з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" до господарського суду Вінницької області було подано заяву від 05.02.2016 р. № 122 про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 168 820,00 грн. основного боргу, 101 854,13 грн. пені, 6 577,04 грн. 3% річних, 85 113,99 грн. інфляційних втрат. Зобов'язати відповідача поставити позивачу соняшник у кількості 440 т 294 кг на умовах, передбачених договором купівлі - продажу сільськогосподарської продукції №ДА-48 від 21.02.2014 р. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" 308 280,00 грн. коригування вартості посівного матеріалу та штраф у розмірі 20% від ринкової вартості не переданого соняшника в сумі 741 325,71 грн.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" про збільшення позовних вимог від 05.02.2016 р. № 122 повернуто заявнику без розгляду.

26.02.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" звернулося до місцевого господарського суду із заявою від 25.02.2016 р. №183 про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просив: стягнути з відповідача 168 820,00 грн. основного боргу, 106 014,31 грн. пені, 6 840,67 грн. 3% річних та 87 399,39 грн. інфляційних втрат; зобов'язати відповідача поставити позивачу соняшник у кількості 190 т 294 кг за ціною, що відповідає середній оптово-ринковій вартості (з урахуванням ПДВ) станом на грудень 2014 року - 7 566,60 грн. за одну тону відповідно до Експертного висновку Вінницької Торгово-Промислової Палати № В-21 від 16.02.2015 р., на загальну суму 1 439 878,58 грн.; стягнути на користь позивача 308 280,00 грн. коригування вартості посівного матеріалу; стягнути на користь позивача 287 975,71 грн. штрафу у розмірі 20% від ринкової вартості не переданого до 31.12.2014 р. соняшника.

Вищевказану заяву судом першої інстанції було задоволено частково, а саме в частині збільшення розміру позовних вимог до 369 074,37 грн. та відредаговано зміст вимоги про зобов'язання щодо виконання обов'язку в натурі.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 29.02.2016 р. (головуючий суддя Грабик В.В., судді Кожухар М.С., Яремчук Ю.О.), позовні вимоги задоволено частково. Зустрічний позов відповідача задоволено в повному обсязі. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" основний борг в розмірі 168 820,00 грн., пеню в розмірі 105 795,25 грн., 6 840,67 грн. річних та інфляційні втрати в розмірі 87 399,39 грн. Також, даним судовим рішенням покладено на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 27 131,00 грн. Присуджено до виконання Приватному сільськогосподарському підприємству "Кристал" обов'язок в натурі щодо поставки до 31.12.2016 р. соняшника у кількості 190 т 294 кг на умовах договору №ДА-48 від 21.02.2014 р. за ринковою вартістю насіння соняшника 7 566,6 грн. з урахуванням ПДВ, що встановлена висновком Вінницької ТПП №В-21 від 16.02.2015 р. на загальну суму 1 439 878,58 грн. В задоволенні позову в частині стягнення пені в розмірі 219,06 грн. відмовлено. Зустрічний позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" задоволено в повному обсязі. Стягнуто на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" основний борг в розмірі 240 385,00 грн., пеню в розмірі 97 510,00 грн., 6 362,00 грн. річних та інфляційні втрати в розмірі 97 837,00 грн. Також, даним судовим рішенням покладено на позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6631,41 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р. (колегія суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Філіпова Т.Л., Бучинська Г.Б.), рішення господарського суду Вінницької області від 29.02.2016 р. скасовано в частині присудження до виконання обов'язку в натурі та змінено в частині розподілу судових витрат, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: "позов Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" - задоволено частково. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" основний борг в розмірі 168 820,00 грн., пеню в розмірі 105 795,25 грн., 3% річних в розмірі 6 840,67 грн., інфляційні втрати в розмірі 87 399,39 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5532, 83 грн. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення пені в розмірі 219,06 грн., та в позові, щодо присудження до виконання обов'язку в натурі. Зустрічний позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" задоволено в повному обсязі. Стягнуто на користь приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" основний борг в розмірі 240 385,00 грн., пеню в розмірі 97 510,00 грн., 3% річних в розмірі 6 362,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 97 837,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 6631,41 грн.". Стягнуто на користь приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" 7 234,23 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 29.02.2016 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р. скасувати в частині задоволення зустрічного позову Приватного сільськогосподарського підприємства "Кристал" в повному обсязі, та прийняти нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити частково та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" 382 242, 32 грн., з яких: 240 385, 00 грн. сума основного боргу, 45 148,77 грн. пені, 3 640,03 грн. 3% річних та 93 068,52 грн. інфляційного збільшення; присудити до виконання Приватному сільськогосподарському підприємству "Кристал" обов'язок в натурі - поставити Товариству з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" до 31.12.2016 р. соняшник у кількості 190 т 294 кг на умовах договору купівлі - продажу сільськогосподарської продукції № ДА - 48 від 21.02.2014 р. за ринковою вартістю насіння соняшника 7 566,60 грн. з урахуванням ПДВ, що встановлена висновком Вінницької ТПП № В-21 від 16.02.2015 р. на загальну суму 1 439 878,58 грн.; вирішити питання щодо судового збору.

Касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" мотивована неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також невірним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до прийняття невірних рішень.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 21.07.2016 р. справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Данилова Т.Б., Корсак В.А.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.07.2016 р. касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі суду; зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р.

У своїх запереченнях Приватне сільськогосподарське підприємство "Кристал" висловлює правову позицію щодо даної касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 03.08.2016 р. представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами під час розгляду справи, 21.02.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" та Приватним сільськогосподарським підприємством "Кристал" було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-48.

У відповідності до пункту 1.1 договору, зокрема, підпунктів 1.1.1-1.1.3, передбачено наступне: позивач зобов'язався передати у власність відповідача посівний матеріал високоолеїнового соняшника (надалі іменується "посівний матеріал") та здійснити розрахунок за поставлений відповідачем соняшник, вирощений із посівного матеріалу; відповідач зобов'язався прийняти посівний матеріал й використати його за призначенням, встановленим даним договором, здійснити за нього розрахунок та поставити позивачу соняшник, вирощений із посівного матеріалу (надалі іменується соняшник); позивач зобов'язався прийняти соняшник, вирощений відповідачем із посівного матеріалу та оплатити його вартість протягом десяти банківських днів від дня фактичного отримання соняшника від відповідача із одночасним підписанням накладних, актів приймання-передачі та інших документів, передбачених даним договором.

Згідно до пунктів 1.2-1.3, 1.6 договору, сторони домовилися, що посівний матеріал та соняшник разом у цьому договорі іменуються "предмет договору"; найменування, кількість предмету договору, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру та загальна сума предмету договору визначаються у специфікаціях, рахунках, видаткових накладних, та/або інших товарно-супровідних документах, які є невід'ємною частиною даного договору; право власності на предмет договору у протилежної сторони виникає в момент фактичного передання предмету договору з одночасним підписанням відповідних накладних за місцем поставки предмету договору.

Розділом 2 договору визначено обов'язки сторін, а саме підпунктами 2.1.1-2.1.6 визначено такі зобов'язання позивача: передати у власність відповідачу посівний матеріал із високоврожайного соняшника у кількості 100 (сто) посівних одиниць загальною вартістю 168820,00 грн. на день укладення даного договору з метою його посіву на земельній ділянці розміром 200 га; придбати у відповідача весь врожай соняшника, вирощеного відповідачем із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці розміром 200 га; поставити посівний матеріал відповідачу власними транспортними засобами та за власний рахунок до 10.04.2014 р.; вартість транспортування входить у вартість посівного матеріалу та зазначається у видаткових накладних і рахунках; оплатити вартість соняшника, вирощеного відповідачем із посівного матеріалу, яка складається із ринкової ціни товарного соняшника станом на день його поставки (купівлі-продажу) у регіоні місцезнаходження позивача по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією позивача у строки, передбачені підпунктом 1.1.3 договору.

Між тим, підпунктами 2.2.1-2.2.6 договору визначено такі зобов'язання відповідача: своєчасно та в повному обсязі прийняти від позивача посівний матеріал; своєчасно й належним чином засіяти земельну ділянку розміром 200 га посівним матеріалом; своєчасно, у повному обсязі та з найменшими втратами виростити, зібрати врожай соняшника та зберігати його у належних умовах до дня передачі виключно позивачу із усіма, передбаченими законодавством, супровідними документами; оплатити позивачу вартість посівного матеріалу не пізніше 20.10.2014 р.; продати/поставити соняшник, вирощений із посівного матеріалу, виключно позивачу на умовах, передбачених підпунктом 2.1.6 договору у такому порядку: 50 % від загального обсягу врожаю соняшника до 31.12.2014 р.; 50 % від загального обсягу врожаю соняшника до 31.05.2015 р.; поставити соняшник, вирощений відповідачем із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці, відведеної для такої мети розміром 200 га у загальній кількості із розрахунку двадцять п'ять центнерів з одного гектару власними транспортними засобами та за власний рахунок на адресу розташування виробничих потужностей позивача.

Розділом 3 договору визначено права сторін, а саме підпунктом 3.2.4 договору визначено, що відповідач має право поставити позивачу соняшник у меншій кількості, ніж це передбачено підпунктом 2.2.6 договору, у разі, якщо реальна урожайність соняшника вирощеного стороною 2, буде меншою, ніж двадцять п'ять центнерів з одного гектару із обов'язковим підтвердженням такого факту відповідною довідкою сільськогосподарської інспекції у Вінницькій області.

Підпунктом 5.5 договору визначено, що ціна за одну посівну одиницю посівного матеріалу на день підписання договору складає 1688,20 грн.

У відповідності до пунктів 6.2, 6.5 договору, соняшник вважається переданим відповідачем та прийнятим позивачем - за кількістю: по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією сторони 1; за якістю: за показниками, передбаченими пунктом 4.1 договору; факт приймання-передачі предмету договору підтверджується оформленими належним чином видатковими накладними.

Як визначено пунктом 7.4 договору, при порушенні виконання зобов'язань, передбачених підпунктами 2.2.4 пункту 2.2 договору, відповідач сплачує на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення за весь період прострочення платежу. Обмеження, передбачені пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України у даному випадку не застосовуються.

Згідно умов пункту 7.7 договору, при порушенні позивачем виконання зобов'язань, передбачених підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 договору, позивач сплачує на користь відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розміні подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення.

Пунктом 7.9 договору визначено, що сплата стороною та (або) відшкодування збитків, завданих порушенням договору, не звільняє її від обов'язку виконати цей договір в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним законодавством України.

У відповідності до пунктів 10.1-10.2 договору: цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін; строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений пунктом 10.1 цього договору, та закінчується 31.12.2015 р.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач через представника, який діяв за довіреністю № 13 від 23.03.2014 р., отримав 100 посівних одиниць товару на суму 168 820,00 грн. (підтверджується видатковою накладною № AV000022862 від 14.04.2014 р., яка підписана представниками сторін та скріплена відтисками їх печаток).

В свою чергу, відповідач поставив позивачу товар (соняшник) в кількості 59,706 т на суму 311 039, 50 грн., що підтверджується наступними первинними документами, а саме: видатковою накладною № РН-0000100 від 02.10.2014 р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 30,2030 т на суму 157 055,60 грн., по ціні 4 333,33 грн. без ПДВ за 1 т; видатковою накладною № РН-0000102 від 03.10.2014 р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 23,8200 т на суму 123 864,00 грн. по ціні 4 333,33 грн. без ПДВ за 1 т; видатковою накладною № РН-0000146 від 04.11.2014 р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 5,6830 т на суму 30 119,90 грн., по ціні 4 416,67 грн. за 1 т .

Дані накладні були підписані представниками позивача і відповідача та скріплені відтиском печатки відповідача.

Як підтверджується доказами долученими відповідачем до матеріалів справи, він за отриманий товар (соняшник) розрахувався частково, що підтверджується випискою по його рахунку, а саме: 28.10.2014 р. сплачено 40 534,60 грн. із призначенням платежу "Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-000075 від 03.10.2014 р. договір № ДА-48 від 21.02.2014 р."; 05.11.2014 р. сплачено 30 119,90 грн. із призначенням платежу "Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-000108 від 04.11.2014 р. договір № ДА-48 від 21.02.2014 р.".

З метою досудового врегулювання спору позивач рекомендованим листом направив відповідачу вимогу № 116 від 13.02.2015 р., в якій просив допоставити соняшник у кількості 440,294 т до 15.02.2015 р.; сплатити на його користь протягом 3 банківських днів від дати отримання даної вимоги заборгованість у розмірі 236 715,00 грн.; протягом 7 банківських днів від дати отримання даної вимоги пеню у розмірі 14 930,15 грн.; протягом 7 банківських днів від дати отримання даної вимоги штраф у розмірі 20 % від ринкової вартості не переданого позивачу соняшника, а саме - 646 087,42 грн.; протягом 7 банківських днів від дня отримання даної вимоги штраф у розмірі 20 % вартості посівного матеріалу за його безпідставне використання, а саме - 47 343,00 грн., повернути на його адресу належним чином оформлений один примірник коригування видаткової накладної № АУ000000078 від 11.02.2015 р. на суму 236 715,00 грн. Дана вимога отримана відповідачем 18.02.2015 р., що підтверджується відміткою на повідомленні про вручення поштового відправлення.

В підтвердження обґрунтування вартості недопоставленого соняшника, позивачем було долучено до матеріалів справи експертний висновок №В-21 від 16.02.2015 р. Вінницької торгово-промислової палати, зроблений за замовленням відповідача, з якого вбачається, що середня ринково-оптова вартість з врахуванням ПДВ (інформаційна) станом на грудень місяць 2014 року становить: насіння соняшнику - 7566,06 грн. за 1 т.

Згідно довідки відповідача № 129 від 14.12.2015 р. станом на поточну дату на його складах був відсутній високоолеїновий соняшник урожаю 2014 року, вирощений із насіння, придбаного у позивача.

В зв'язку з непогашенням відповідачем заборгованості за договором за поставлене насіння соняшника та недопоставкою решти товару - вирощеного соняшника, позивач, з метою захисту свого порушеного права, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог) про стягнення основного боргу в розмірі 168 820,00 грн., пені в розмірі 106 014,25 грн., 3% річних в розмірі 6 840,67 грн., інфляційних втрат в розмірі 87 399,39 грн. та присудити до виконання відповідачу обов'язок в натурі - поставити до 31.12.2016 р. соняшник у кількості 190 т 294 кг на умовах договору за ринковою вартістю насіння соняшника 7 566,6 грн. з урахуванням ПДВ, що встановлена висновком Вінницької ТПП №В-21 від 16.02.2015 р. на загальну суму 1 439 878,58 грн.

Приймаючи рішення у даній справі, суди попередніх інстанцій виходили з наступного.

Згідно положень чинного законодавства, зацікавлена особа для захисту свого порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту, який в першу чергу випливає із спеціального законодавства, яке врегульовує відносини сторін.

Так, статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються і відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З огляду на матеріали справи, укладений між сторонами договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції є змішаним договором, який містить елементи договору поставки (виконання зобов'язання щодо поставки посівного матеріалу власним транспортним засобом та за власний рахунок) та елементи договору купівлі-продажу (продати/поставити соняшник, вирощений з посівного матеріалу).

Відносини, які виникають з приводу укладення договорів купівлі-продажу регулюються главою 54 "Купівля-продаж" Цивільного кодексу України.

Стаття 655 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається зі статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Положеннями статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання; при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статей 526, 525 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України в контексті заявлених позовних вимог позивача та зустрічних позовних вимог відповідача, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

Як вже зазначалось вище, між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції.

На виконання підпункту 1.1.1 договору позивач поставив відповідачу посівний матеріал соняшника на суму 168 820,00 грн., що підтвердується видатковою накладною № АУ000022862 від 14.04.2014 р.

Згідно довідок відділу Держгеокадастру у Тростянецькому р-ні Вінницької області від 07.12.2015 р. в користуванні відповідача за даними форми 6 - ЗЕМ станом на 01.01.2014 р. перебуває: 195,72 га ріллі (оренда паїв с. Савинці); 17,34 га ріллі (запас - 6,38 га, резерв - 10,96 га, с. Ілляшівка); 116,56 га ріллі (оренда паїв , с. Буди).

Відповідно до даних форми № 4-сг "Посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2014 р." відділу статистики у Тульчинському районі у відповідача рахувалося 236 га під сівбу соняшника на зерно.

Як вбачається з форми № 29-сг "Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду" станом на 01.12.2014 р. відповідачем з 236 га засіяних під соняшник на зерно соняшником, одержано 10 384 ц. у початково-оприбутковій вазі, а у вазі після доробки -10 228 ц., що становить 1022,8 т. (дане також підтверджується змістом місячних форм № 37 сг за період з 01.04.2014 р по 03.11.2014 р.

Листом відділу Держгеокадастру у Тульчинському району Вінницької області №28-0.3-4166/2-15 від 05.01.2016 р. підтверджено, що згідно правовстановлюючих документів станом на 21.02.2014 р. за відповідачем код ЄДРЮОФОП 32148485 на території Кирнасівської селищної за межами смт. Кирнасівка рахуються у користуванні земельні ділянки сільськогосподарських угідь - рілля загальною площею 438, 8405 га.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Судами встановлено, що відповідач прийняв товар (посівний матеріал) без будь-яких застережень та зауважень щодо його комплектності, кількості та якості (даний факт, в свою чергу, підтверджується підписом на даній видатковій накладній та виданою відповідачем довіреностю на отримання відповідних товарно-матеріальних цінностей).

Крім того, факт отримання посівного матеріалу по договору відповідачем не заперечується та не оспорюється.

Разом з тим, свої зобов'язання за договором щодо оплати вартості посівного матеріалу відповідач не виконав.

Відтак, дослідивши дані матеріали справи суди правомірно зазначили, що між позивачем та відповідачем був укладений договір, який породжує певні обов'язки, а надані позивачем докази свідчать про те, що сторони погодили його умови, тобто на підставі даного договору у відповідача виникли майнові зобов'язання перед позивачем з оплати вартості послуг, а у останнього виникло право вимоги виконання такої оплати.

З урахуванням викладеного, сума заборгованості за даним договором на момент подачі позову та на момент винесення місцевим господарським судом оспорюваного рішення становить 168 820,00 грн.

Таким чином, відповідно до підпунктів 2.2.1-2.2.4 договору, статті 193 Господарського кодексу України та статей 526, 525, 692 Цивільного кодексу України, суди попередніх інстанцій правомірно задовольнили позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу за поставлений посівний матеріал в розмірі 168 820,00 грн.

Крім суми основного боргу, позивач також просив стягнути з відповідача 106 014, 31 грн. пені.

Як визначено пунктам 7.4 договору, при порушенні виконання зобов'язань, передбачених підпунктами 2.2.4 пункту 2.2 договору, відповідач сплачує на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення за весь період прострочення платежу. Обмеження, передбачені пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України у даному випадку не застосовуються.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань": щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського процесуального кодексу України; даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

З викладеного слідує, що частина 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Отже, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України встановлено строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, і який не є строком позовної давності, а пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України - строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Проаналізувавши дані норми законодавства, перевіривши правильність розрахунку, проведеного позивачем та зважаючи на умови договору в площинні визначення умовами договору (пунктом 7.4) більш тривалого періоду часу за який нараховується пеня, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 105 795,25 грн. за період з 21.10.2014 р. по 25.02.2016 р.

Крім основного боргу позивач просив стягнути з відповідача 6 840,67 грн. 3% річних та 87 399, 39 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди попередніх інстанцій перевіривши правильність нарахування 3% річних у розмірі 6 840,67 грн. та інфляційних втрат у розмірі 87 399, 39 грн., дійшли висновку про їх обґрунтованість.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача виконати обов'язок в натурі - поставити соняшник, суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків.

Так суд апеляційної інстанції відмовляючи у їх задоволенні, виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на виконання умов договору поставив (продав) позивачу соняшник в кількості 59,706 т на загальну суму 311 039,50 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000100 від 02.10.2014 р., видатковою накладною №РН-0000102 від 03.10.2014 р. та видатковою накладною № РН-0000146 від 04.11.2014 р.

В той же час, відповідно до підпункту 2.2.6 договору позивач повинен був поставити відповідачу вирощений з поставленого посівного матеріалу соняшник в кількості 500 т (200 га*25 ц=5000), з яких 250 т (50 %) до 31.12.2014 р. та 250 т (50 %) до 31.05.2015 р.

З урахуванням наведеного, на переконання позивача, станом на 31.12.2014 р. відповідач недопоставив йому соняшник в кількості 190,294 т.

Відповідно до положень статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Таким чином, з урахуванням положень статей 693, 538 Цивільного кодексу України, наслідком невиконання обов'язку позивача про внесення коштів за поставлений соняшник, є право відповідача зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

За змістом укладеного між сторонами договору, як позивач так і відповідач одночасно є як боржником так і кредитором, як покупцем так і продавцем, а в цілому уособлюють в собі правовий статус даних осіб.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач передав позивачу соняшник на загальну суму 311 039,50 грн., які були отримані позивачем та частково оплачені в сумі 70 654, 50 грн.

При цьому, нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України передбачено, що за неоплату покупцем товару по договору, настає відповідальність у виді можливості стягнення з нього пені, інфляційних втрат та 3% річних, адже статті 549, 625 Цивільного кодексу України містять положення про фінансову відповідальність саме за порушення зобов'язання.

Натомість, відповідач (як продавець) для уникнення своїх збитків має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (стаття 538 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 655, 663, частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. З укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі.

Згідно з частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін саме майново - господарських зобов'язань.

Таким чином, з наведеного вище законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що визначення сторонами спірних правовідносин в договорі, порядок прийняття - передачі товару партіями - відповідає правовідносинам поставки, а умовами договору передбачено отримання покупцем саме партії товару.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач прийняв товар на суму 311 039,50 грн. без жодних зауважень та претензій, однак, здійснив оплату лише в розмірі 70 654,50 грн.

В свою чергу, із системного аналізу умов договору в правовому полі діючого законодавства України вбачається, що термін оплати товару стосується саме отриманої партії товару, при цьому, будь-яких інших умов здійснення платежів (на умовах кінцевих розрахунків тощо) договір не містить, а тому позивач, зважаючи на умови договору, повинен був проводити оплату протягом 10 банківських днів з моменту фактичного отримання соняшника, і при цьому, проведення таких оплат, не ставиться в причино - наслідковий зв'язок з проведення відповідачем оплати за посівний матеріал.

Відповідно до видаткової накладної за № РН-0000100 від 02.10.2014 р. відповідач продав/поставив соняшник на суму 157 055,60 грн., позивач, в свою чергу, відповідно до підпункту 1.1.3 договору, зобов'язався оплати даний товар до 16.10.2014 р. (доказів своєчасної та повної оплати даного товару матеріали справи не містять).

Відповідно до видаткової накладної за № РН-0000102 від 03.10.2014 р. відповідач продав/поставив соняшник на суму 123 864,00 грн., позивач, в свою чергу, відповідно до підпункту 1.1.3 договору, зобов'язався оплати даний товар до 19.10.2014 р. (доказів своєчасної та повної оплати даного товару матеріали справи не містять).

При цьому, матеріали справи містять докази оплати позивачем поставленого відповідачем соняшника, починаючи уже з 28.10.2014 р. в розмірі 40 534,60 грн.

Таким чином, зважаючи на суму поставленого товару по видатковій накладній за № РН-0000100 від 02.10.2014 р. (157 055,60 грн.), незважаючи уже на пропущення строку оплати даного товару, навіть враховуючи дану оплату в сумі 40 534,60 грн., залишається неоплаченим товар на суму 116 521,00 грн., що свідчить про невиконання позивачем своїх зобов'язань по договору в частині сплати коштів за поставлений товар протягом 10 банківських днів.

Крім того, друга та остання оплата була здійснена позивачем уже 05.11.2014 р. в розмірі 30 119,90 грн., що також, зважаючи на суму неоплаченого позивачем товару (116 521,00 грн.), поставленого по вищезазначеній накладній, свідчить про ухилення позивача від виконання своїх зобов'язань по договору щодо здійснення оплати за поставлений товар.

З огляду на вищевстановлене, колегія суддів апеляційної інстанції зауважила про те, що відповідно до умов підпункту 2.2.4 договору, зважаючи на дати видаткових накладних та періоди поставки соняшника, обов'язок по оплаті соняшника у позивача саме як покупця (та з огляду на часткову оплату) виникає швидше, ніж обов'язок відповідача, зважаючи на умови підпункту 2.2.4 договору, по оплаті посівного матеріалу (не пізніше 20.10.2014 р.).

Відтак, відповідач, виступаючи в даному випадку саме як кредитор та продавець, правомірно скористався (зважаючи на матеріальні норми права), своїм законним обов'язком, щодо зупинення виконання свого обов'язку та вимагав в судовому порядку оплати боргу з врахуванням штрафних санкцій.

В свою чергу, з досліджених в матеріалах справи доказів, вбачається, що як позивач так і відповідач виконали свої обов'язки не в повному обсязі, а лише частково (позивач - поставив насіневий матеріал та оплатив соняшник лише частково; відповідач - прийняв насіневий матеріал та поставив частково соняшник), посилаючись при цьому на взаємне невиконання своїх обов'язкові кожної із сторін договору.

Окрім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що задоволення вимоги позивача про виконання обов'язку в натурі, а саме щодо поставки відповідачем соняшника, при цьому, зважаючи на ухилення позивача щодо оплати уже поставленого відповідачем соняшника, не маючи в майбутньому гарантії щодо оплати такого поставленого соняшника, приведе до виникнення нових спірних відносин та судових спорів.

А відтак, дослідивши позовну вимогу позивача щодо виконання обов'язку в натурі - поставити соняшник в правовому полі законодавства України та доказів, долучених до матеріалів справи, колегія суддів апеляційної інстанції правомірно вказала про те, що дана вимога суперечить, визначеним нормами глави 54 Цивільного кодексу "Купівля-продаж", засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність же у покупця можливості зобов'язувати продавця поставити товар спотворює дійсне правове призначення договору купівлі-продажу та поставки, адже виходячи із засобу розумного стимулювання продавця (боржника) виконувати основне грошове зобов'язання виконання обов'язку в натурі перетворюється на несправедливо непомірний тягар для продавця (боржника) та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Таким чином, виконання судового рішення щодо зобов'язання продавця виконати обов'язок в натурі та поставити товар свідчить про недотримання балансу інтересів стягувача та боржника (продавця та покупця) порушує основи правосуддя, і позбавляє кредитора можливості захистити свої права та законні інтереси щодо отримання оплати за поставлений в майбутньому товар, знижує авторитет судового рішення.

З'ясовуючи питання щодо наявності визначених Законом підстав для задоволення позовних вимог щодо присудження до виконання обов'язку в натурі, суд апеляційної інстанції у даному випадку також ураховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним з загальнолюдських вимірів права. Добросовісність є наміром належним чином захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність є вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів всіх учасників.

Більше того, визначальним фактором при вирішенні питання наведеного змісту є встановлення судом підставності виняткових випадків та їх об'єктивного впливу на виконання судового рішення, а саме гарантування обов'язку покупця оплатити в майбутньому поставлений товар.

Відтак, з врахуванням усього вищеописаного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла обґрунтованого висновку про те, що в позові щодо присудження до виконання відповідачу обов'язку в натурі - поставити позивачу до 31.12.2016 р. соняшник у кількості 190 т 294 кг на умовах договору №ДА-48 від 21.02.2014 р. за ринковою вартістю насіння соняшника 7 566,06 грн. з урахуванням ПДВ, що встановлена висновком Вінницької ТПП № В-21 від 16.02.2015 р. на загальну суму 1 439 878,58 грн., слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, посилаючись на невиконання позивачем умов договору щодо оплати поставленого товару, звернувся до господарського суду із зустрічним позовом щодо стягнення основного боргу в розмірі 240 385,00 грн., пені в розмірі 97 510,00 грн., 3% річних в розмірі 6 362,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 97 837,00 грн.

Дослідивши зустрічні позовні вимоги відповідача, суди попередніх інстанцій зазначали про таке.

Так, на виконання умов договору в період з жовтня по листопад 2014 року відповідач поставив позивачу соняшник на загальну суму 311 039,50 грн. в кількості 59,706 т, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000100 від 02.10.2014 р., видатковою накладною №РН-0000102 від 03.10.2014 р. та видатковою накладною № РН-0000146 від 04.11.2014 р.

Судами встановлено, що відповідач за отриманий товар (соняшник) розрахувався частково, а саме: 28.10.2014 р. він сплатив 40 534,60 грн. із призначенням платежу "Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-000075 від 03.10.2014 р. договір № ДА-48 від 21.02.2014 р." та 05.11.2014 р. він сплатив 30 119,90 грн. із призначенням платежу "Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-000108 від 04.11.2014 р. договір № ДА-48 від 21.02.2014 р.".

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, суди виходили з факту належного виконання відповідачем свого зобов'язання щодо поставки товару (підтверджується первинними документами), котрі відповідають вимогам "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" та статті 9 Закону України "Про бухгалтерським облік та фінансову звітність".

Так, стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Судами попередніх інстанцій досліджено, що позивач прийняв даний товар без будь-яких застережень та зауважень щодо його комплектності, кількості та якості (даний факт підтверджується підписом на даних видаткових накладних).

Крім того, факт отримання товару по договору позивачем не заперечується та не оспорюється.

Як уже встановлено вище, позивач сплатив відповідачу лише 70 654,50 грн., з урахуванням наведеного сума боргу становить 240 385,00 грн. (311 039,50 грн. - 70 654,50 грн. = 240 385,00 грн.).

Відтак, дослідивши дані матеріали справи суди зауважили про те, що між позивачем та відповідачем був укладений договір, який породжує певні обов'язки, а надані позивачем докази свідчать про те, що сторони погодили його умови.

З урахуванням усього вищевказаного, згідно пунктів 1.1.3, 2.1.6 договору, статті 193 Господарського кодексу України та статей 526, 525, 692 Цивільного кодексу України, суди попередніх інстанцій правомірно задовольнили зустрічні позовні вимоги відповідача щодо стягнення з позивача суми боргу в розмірі 240 385,00 грн.

Окрім основної суми, позивач просив суд, також, стягнути з відповідача пеню в розмірі 97 510,00 грн. за період з 18.11.2014 р. по 06.10.2015 р.

Як уже було встановлено вище, позивач не провів розрахунок за отриманий соняшник у строк, передбачений підпунктом 1.1.3 договору, а тому відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З викладеного слідує, що частина 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Проаналізувавши дані норми законодавства, перевіривши правильність розрахунку, проведеного відповідачем та зважаючи на умови договору, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вказаний розрахунок є правомірним, арифметично вірним, а тому пеня у розмірі 97 510,00 грн. підлягає задоволенню.

Водночас, крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 362,00 грн. за період з 18.11.2014 р. по 06.10.2015 р. та інфляційні втрати в розмірі 97 837,00 грн.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних в розмірі 362, 00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 97 837 грн., суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо їх правомірності.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача виконати обов'язок в натурі - поставити соняшник.

Колегія суддів касаційної інстанції з вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій погоджується.

Таким чином, підсумовуючи вищевказане суди попередніх інстанцій зауважували про те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції по своїй правовій суті містить елементи договорів купівлі-продажу та поставки, до яких відповідно до статті 712 частини 2 Цивільного кодексу України застосовуються загальні положення про ці договори.

Так, договір фактично по своїй структурі складається з двох пар окремих зустрічних зобов'язань сторін.

До того ж, за договором позивач зобов'язується поставити відповідачу посівний матеріал, а відповідач сплатити за нього грошові кошти.

У зв'язку з передачею позивачем посівного матеріалу відповідачу, у останнього на підставі підпункту 2.2.4 договору виник обов'язок по виконанню зустрічного зобов'язання по оплаті поставленого товару.

Відповідно, по факту поставки відповідачем вирощеного соняшнику позивачу, у останнього виникло зустрічне зобов'язання по оплаті в 10-ти денний строк вартості товару, отриманого за кожною видатковою накладною окремо.

Отже, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у кожної із сторін у даній справі виникли зобов'язання по виконанню зустрічних зобов'язань, передбачених договором.

В своїй касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" вказувало про те, що приймаючи рішення щодо задоволення позовних вимог відповідача (за зустрічним позовом), суди попередніх інстанцій не врахували положення пункту 7.7 договору, пункт 6 статті 232 Господарського кодексу України та не надали належної оцінки розрахунку здійсненого позивачем за первісним позовом.

Також, скаржник зазначав про неправомірність постанови суду апеляційної інстанції в частині відмови у присудженні до виконання обов'язку в натурі - поставити соняшник.

Таким чином, в своїй касаційній скарзі скаржник просить надати нову оцінку доказам у справі, які на його думку неправильно були оцінені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів Вищого господарського суду України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення вважає, що висновки місцевого та апеляційного господарського суду, відповідають встановленим обставинам справи і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В свою чергу, викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і не є таким, що тягнуть за собою скасування оскаржуваних рішень.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р. у справі № 902/1361/15 Господарського суду Вінницької області залишити без змін.

Ухвалу Вищого господарського суду України від 25.07.2016 р. про зупинення виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р. по справі №902/1361/15 вважати такою, що втратила чинність.

Головуючий суддя М. Данилова

Судді: Т. Данилова

В. Корсак