ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

05.08.16р. Справа № 904/6498/16

Суддя Назаренко Н.Г., розглянувши матеріали

за позовом Єлизаветівської сільської ради, с. Єлизаветівка, Петриківський району Дніпропетровська область

до Дніпродзержинського Бюро технічної інвентаризації, м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Єлизаветівська сільська рада звернулась до господарського суду з позовом до Дніпродзержинського Бюро Технічної Інвентаризації, в якому просить визнати недійсним правочин відповідача щодо внесення відомостей до держаного реєстру прав власності на нерухоме майно про майно за адресою вул.. Центральна, 9, с. Єлизаветівка на підставі якого виданий Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.06.2004р.

Відподно до ст. 1. ГПК України підприємства підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземці), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без ствердження юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності (далі підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цих Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст.. 21 ГПК України, сторонами у судовому процесі позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього закону.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня постанова чи службова особа або інших субєктів, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у ому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст.. 17 КАСУ компетенція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ поширюється на: на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладення, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів; спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, повязаних з виробничим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спори фізичних осіб чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за виключенням спорів, повязаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) обєднання громадян до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, змін або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги» адміністративна послуга результат здійснення владних повноважень субєктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обовязків такої особи відповідно до закону; субєктів надання адміністративних послуг орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги.

При цьому, суд відмовляє, що відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними субєктами владних повноважень з питань реєстрації. Спори, які виникають у цих відносинах підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Така правова позиція викладена у п. 8 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Зі змісту наведених вище статей вбачається, що даний позов не підлягає розгляду в господарських судах України, даний спір повинен бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства за місцем знаходження боржника.

Згідно п. 1. ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Враховуючи вищевикладене, у прийнятті позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ч.1 ст.62, ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У прийнятті позовної заяви відмовити.

Позовні матеріали повернути позивачу.

Додаток:

- позовна заява з додатками на 25 арк., в тому числі платіжне доручення про сплату судового збору № 595 від 09.06.2016р. на суму 1 378,00 грн.

Суддя ОСОБА_1