КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2016 р. Справа№ 910/29794/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача не зявилися

від відповідача 1 не зявилися

від відповідача 2 Литвинов О.О. довіреність № б/н від 25.05.16

від третьої особи не зявилися

вільний слухач ОСОБА_3, паспорт серія НОМЕР_1

вільний слухач ОСОБА_4, паспорт серія НОМЕР_2

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року

у справі №910/29794/15 (Головуючий суддя І.О. Домнічева, судді Л.Г. Пукшин, О.М. Ярмак)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь", м. Київ,

до 1) Публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК", м. Київ,

2) Публічного акціонерного товариства "ПЕРЕХІДНИЙ БАНК "РВС

БАНК", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача-1 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

про визнання недійсним акту -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Відкрите акціонерне товариство "Готельний комплекс "Либідь" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК", 2) Публічного акціонерного товариства "ПЕРЕХІДНИЙ БАНК "РВС БАНК" про визнання недійсним акту.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.01.2016 року залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач, виходячи з норм ст. 599, частин 3, 4 ст. 653 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" та ЦК України, послався на те, що за вказаним актом відповідач 1 передав відповідачу 2 права кредитора у зобов'язаннях за кредитними договорами № 518 та № 519 від 26.09.2006 та іпотечним договором № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016, які були припинені у зв'язку із набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14.

Крім того, позивач послався на те, що оскільки акт № 109/07/2015-К від 03.07.2015 фактично є правочином про передачу прав вимоги до позивача за договорами, які були припинені, вказаний акт, в порушення норми п. 5 ст. 203 ЦК України, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а така передача прав є неправомірною і порушує інтереси позивача.

Також позивач вважає, що правочин про передачу прав за іпотечним договором № 518/519/ІП-1 було вчинено з порушенням норм ст. 513, п. 4 ст. 203, п. 1 ст. 209 ЦК України та ч. 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку", оскільки не був нотаріально посвідчений.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Відкрите акціонерне товариство "Готельний комплекс "Либідь" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року по справі №910/29794/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані неповним дослідженням доказів, порушенням та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм процесуального права та матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 року у справі №910/29794/15 апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 08.06.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016 року розгляд справи відкладено на 29.06.2016 року.

У зв'язку з перебуванням судді Рудченка С.Г., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному здійснити розгляд справи у визначеному складі неможливо.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою має бути здійснено заміну судді Рудченка С.Г. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформувати відповідний протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 розгляд справи відкладено на 03.08.2016 року.

У зв'язку з перебуванням судді Отрюха Б.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці здійснити розгляд справи у визначеному складі неможливо.

Відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою має бути здійснено заміну судді Отрюха Б.В. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформувати відповідний протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 року апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г.

В судове засідання, призначене на 03.08.2016 року, з'явився представник відповідача-2, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду.

Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з`явились.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представника позивача, відповідача-1 та третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності позивача, відповідача-1 та третьої особи є можливим.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

26.09.2006 року Закрите акціонерне товариство "ТАС-Інвестбанк", правонаступником якого є відповідач 1, як банк та Товариство з обмеженою відповідальністю "Вольний вітер" як позичальник уклали кредитний договір № 518 (далі Кредитний договір № 518). (Том 1, а.с. 136-143).

26.09.2006 року Закрите акціонерне товариство "ТАС-Інвестбанк", правонаступником якого є відповідач 1, як банк та позивач як позичальник уклали кредитний договір №519 (далі Кредитний договір №519).

Розділами 5 Кредитних договорів №518 та №519 встановлені умови забезпечення виконання зобов'язань за даними кредитними договорами.

Так, пунктами 5.1 Кредитних договорів №518 та №519 визначено, що за домовленістю сторін виконання зобов'язань позичальника за договором забезпечується:

5.1.1. заставою (іпотекою) нежитлового приміщення готельного комплексу "Либідь", що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, площа Перемоги, буд. 1 - за іпотечним договором, що укладається між ВАТ "Готельний комплекс "Либідь" у забезпечення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором, який буде майновим поручителем, та банком і посвідчується нотаріально не пізніше 26.09.2006 включно.

На виконання п. 5.1.1 Кредитних договорів № 518 та № 519, 26.09.2006 Закрите акціонерне товариство "ТАС-Інвестбанк", правонаступником якого є відповідач 1, як іпотекодержатель та позивач як іпотекодавець уклали іпотечний договір № 518/519/ІП-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 5309 (далі Іпотечний договір № 518/519/ІП-1). (Том 1, а.с. 162-164).

З огляду на невиконання позичальниками за Кредитними договорами № 518 та № 519 своїх обов'язків, ПАТ "Омега Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ВАТ "Готельний комплекс "Либідь" про визнання права власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 (майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому (літ. А) загальною площею 14 691,70 кв. м. за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1) в рахунок погашення заборгованості за вказаними Кредитними договорами № 518 та № 519, за яким Господарським судом міста Києва порушене провадження у справі № 910/17585/14.

Під час розгляду справи № 910/17585/14 Відкритим акціонерним товариством "Готельний комплекс "Либідь" подано зустрічну позовну заяву до ПАТ "Омега Банк" про визнання недійсним з моменту укладення Іпотечного договору № 518/519ІП-1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015, первісний позов задоволено повністю, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 519 та Кредитним договором № 518 звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 шляхом визнання за ПАТ "Омега Банк" права власності на предмет іпотеки, а саме: майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому загальною площею 15 674,5 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1, в задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду України від 30.09.2015 відмовлено у задоволенні заяви Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 17.03.2015 у справі № 910/17585/14.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В силу приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України факт укладення Кредитних договорів № 518 та № 519, Іпотечного договору № 518/519/ІП-1, неналежного виконання позичальниками за вказаними кредитними договорами своїх обов'язків та визнання за ПАТ "Омега Банк" права власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 встановлено судами під час розгляду справи № 910/17585/14, а відтак, не підлягає доведенню під час вирішення спору сторін у цій справі.

Також, колегія суддів зазначає, що твердження позивача про те, що кредитні договори № 518 та № 519 від 26.09.2006 року та іпотечний договір № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016 року були припинені у зв'язку із набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 року у справі № 910/17585/14 є помилковими виходячи з наступного.

Позивач в обґрунтування вказаних обставин посилається на частини 3, 4 ст. 653 ЦК України, відповідно до яких у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, є безпідставними, оскільки вказаними нормами правовідносини сторін у цій справі не регулюються.

Позивач також посилається на норму ч. 1 ст. 599 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, в обґрунтування того, що з набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 року у справі № 910/17585/14 кредитні договори № 518 та № 519 від 26.09.2006 року та іпотечний договір № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016 припинилися.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV в редакції на дату набрання рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17585/14 законної сили, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

З матеріалів справи слідує і сторонами не заперечується, що право власності на майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому загальною площею 15 674,5 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1 як на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1, яке рішенням у справі № 910/17585/14, яке набрало законної сили 23.12.2014 року, визнано за ПАТ "Омега Банк" в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 519 та № 518, у встановленому законом порядку зареєстровано за останнім не було.

За таких обставин, враховуючи що ПАТ «Омега Банк» не було здійснено державної реєстрації у встановленому законом порядку права власності на майно, на яке було визнано право власності за рішенням суду, то права власності на майно до ПАТ «Омега Банк» не перейшло.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/17585/14 виконане не було, з чого слідує, що зобов'язань позивача за кредитними договорами № 518 та № 519 від 26.09.2006 року та іпотечним договором № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016 року не припиняє.

Таку ж позицію, а саме, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення не припиняє грошових зобов'язань боржника, висловлює Вищий господарський суд України у постановах: від 04.07.2011 року у справі № 13/210/10, від 14.11.2011 року у справі № 12/207, від 23.01.2012 року у справі № 37/64.

Тому колегія суддів вважає, що підстави стверджувати, що зобов'язання позивача за Кредитним договором № 519 та Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 припинились як такі, що виконані належним чином, через набрання рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17585/14 відсутні.

Колегією суддів встановлено, що постановою Правління Національного банку України № 152 від 02.03.2015 року до категорії неплатоспроможних було віднесено ПАТ "Омега Банк", на підставі якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив у даний банк тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року і призначив уповноважену особу на тимчасову адміністрацію.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 111 від 02.06.2015 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Омега Банк" до 03.07.2015 включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації;

05.05.2015 року, на виконання плану врегулювання, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на базі неплатоспроможного ПАТ "Омега Банк" був створений перехідний банк ПАТ "Перехідний банк РВС Банк" (відповідач 2).

03.07.2015 року відповідач 1 як неплатоспроможний банк та відповідач 2 як перехідний банк підписали акт № 109/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ "Перехідний банк "РВС Банк" прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ "Омега Банк" (далі Акт № 109/07/2015-К), в якому встановили факт передачі відповідачем 1 відповідачу 2 всіх прав кредитора за Кредитним договором № 519 з усіма змінами та доповненнями до нього а також договорами, укладеними на забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором. (а.с. 33-35 т. 1).

При цьому передача відбулася в порядку ч. 1 ст. 178 ЦК України, згідно з якою об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи, та ч. 1 ст. 512 ЦК України, згідно з якою кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва, в той час як згідно зі статутом відповідача 2, затвердженого рішенням № 20150910/05 від 10.09.2015 року акціонера відповідача 2, відповідач 2 є правонаступником визначених відповідно до плану врегулювання, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.05.2015 (протокол № 102/5) (із змінами від 12.06.2015 (протокол № 127/15)), активів (уключаючи права за договорами забезпечення) та обов'язків за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов'язаннями неплатоспроможного банку ПАТ "Омега Банк".(а.с.104-114 т.1).

Частиною 2 ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб":

Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків;

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків;

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальним законом, яким регулюються правовідносини, які виникають при виведенні неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідації.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" перехідний банк - банк, який створено у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, єдиним акціонером якого є Фонд до дня продажу цього банку інвестору (об'єднанню інвесторів).

За правилами ч. 1 ст. 26 цього Закону:

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами;

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Отже, створення перехідного банку є способом виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб встановлених законом зобов'язань з відшкодування вкладникам неплатоспроможного банку під час виведення його з ринку і ліквідації коштів за вкладами.

Порядок та особливості виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками шляхом створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації обумовлені ст. 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до частини 1 та 10 якої "Фонд на підставі плану врегулювання приймає рішення про утворення перехідного банку із передачею всіх або частини активів і всіх або частини зобов'язань", після чого "Перехідному банку передаються всі або визначена відповідно до плану врегулювання частина активів і зобов'язань неплатоспроможного банку".

Згідно з ч. 12 ст. 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" перехідний банк у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набуває обов'язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов'язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Фонд зобов'язаний повідомити боржникам і кредиторам про передачу активів і зобов'язань неплатоспроможного банку перехідному банку шляхом розміщення узагальненої інформації на офіційних веб-сайтах Фонду, неплатоспроможного та перехідного банку. Кожний боржник та/або кредитор має право отримати інформацію про себе у приміщенні неплатоспроможного та перехідного банку або за телефоном (після ідентифікації).

Відповідно до Акту № 109/07/2015-К, перехідний банк у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за кредитними договорами та договорами забезпечення) неплатоспроможного банку на виконання Плану врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ "Омега Банк", затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування 05.05.2015 (протокол № 102/15) зі змінами від 12.06.2015 (протокол № 127/15) та від 03.07.2015 (протокол № 149/15), тому слідує, що передача активів від відповідача 1 до відповідача 2 як правонаступника відбулася на виконання рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а спірним актом зафіксоване виконання вказаного рішення.

Згідно з приписами ст. 202 ЦК України:

- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1);

- правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2);

- одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ч. 3);

- дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4);

- до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Акт № 109/07/2015-К за своєю правовою природою не є правочином, оскільки він сам по собі не породжує, не змінює і не припиняє обов'язків та прав сторін, що є невід'ємною ознакою правочину, а лише засвідчує певний факт, зокрема, передачі прав на активи.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч. 2 зазначеної статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, не зазначено такого способу захисту, як визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи.

При цьому частина 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України встановлює, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Тобто захист права іншим, ніж встановлений в ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, способом можливий за умови, якщо про це є вказівка або у законі або у договорі сторін.

Тому, між сторонами відсутній відповідний письмовий правочин, за умовами якого на розгляд суду міг бути переданий спір про визнання недійсним Акту № 109/07/2015-К, в той час як чинне законодавство України, як встановлено вище, не передбачає можливості захисту порушених прав шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі активів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі активів - не відповідає визначеним цивільним та господарським кодексами способам захисту порушених прав у спірних правовідносинах.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Згідно 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним акту № 109/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ "Перехідний банк "РВС Банк" прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ "Омега Банк" від 03.07.2015.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зауважити на такому.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Верховного суду України в постановах від 15.04.2015 року у справі за позовом ТОВ "Спецстройенерго" до ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Альфа Солар" про визнання недійсним договору та від 05.06.2007 року у справі за позовом ДП "НАЕК "Енергоатом" до ТОВ "Атомремонт" та ЗАТ "Торговий дім "Союз" про визнання недійсним договору, що чинне законодавство встановлює, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі, а відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, відповідно, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України як такого, що суперечить ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Також, відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Доказів того, що умови Кредитних договорів № 518, 519 та Іпотечного договору № 518/519/ІП-1 містять посилання на неможливість передачі права вимоги за ними без згоди позивача до матеріалів справи не надано.

Твердження скаржника про те, що під час прийняття оскаржуваного рішення суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону, щодо повного та всебічного дослідження обставин справи, судова колегія вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав правову оцінку наявними у матеріалах справи доказами.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс "Либідь" на рішення господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі №910/29794/15 залишити без змін.

3. Справу №910/29794/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко