ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.16р. Справа № 904/5895/16
За позовом: Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів», м. Дніпро

До: Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ

Про: визнання недійсними пунктів договору

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_1 ( дов. від 01.04.15 р. ) ;

Від відповідача: ОСОБА_2 ( дов. №09-32/363 від 25.07.16р.)

СУТЬ СПОРУ:

ПАТ « Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів » (позивач) звернувся з позовом до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ( відповідач ) про визнання недійсними п.3.5. кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-1574/2-1 від 28.04.2012р. ( з урахуванням доповненням абзацом 2 згідно з п.5. договору про внесення змін та доповнень №20-1594/2-1 від 28.04.2012р. до вищезазначеного кредитного договору) та п.5.3. цього ж договору ( з урахуванням змін і доповнень згідно з п.10. договору про внесення змін та доповнень №20-0323/2-1 від 15.02.13р. до вищезазначеного кредитного договору).

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на невідповідність спірних пунктів договору законодавству України, а саме : позивач зазначає, що нарахування та сплата пені за несвоєчасне погашення кредиту ( наданого в доларах США ) в національній валюті у розмірі подвійної облікової ставки НБУ законодавством не передбачено у звязку з відсутністю у НБУ повноважень щодо встановлення облікової ставки для іноземної валюти. Тому пеня у вказаному розмірі має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лиши до зобовязання у національній валюті - гривні, а не валюті. Також позивач зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку , спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредиторів.

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ( відповідач ) проти задоволення позовних вимог заперечував , посилаючись на наступне: спірні пункти кредитного договору відповідають нормам діючого законодавства ( аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.15р. у справі №6-190цс15 ); разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима ,тощо. Також відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. Заява обґрунтована посиланням не те, що на момент звернення з позовом до суду у позивача сплив 3-річний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

По справі було оголошено перерву з 02.08.16. по 11.08.16р.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи , господарський суд , -

ВСТАНОВИВ :

28.04.12 р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ( банк ) та ПАТ « Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів » ( позичальник ) укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-1574/2-1 , відповідно до якого банк зобовязується надати позичальнику кредит шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 10 000 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені договором (п.2.1 договору).

Відповідно до п.2.2 кредитного договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту 29.09.15р.

Відповідно до графіку зменшення ліміту кредитної лінії:

- з 29 квітня 2013 р. ліміт встановлюється в сумі 6 700 000,00 доларів США;

- з 29 квітня 2014 р. ліміт встановлюється в сумі 3 400 000,00 доларів США;

- з 29 квітня 2015 р. ліміт встановлюється в сумі 0,00 доларів США.

У разі несвоєчасного погашення суми, що перевищує ліміт кредитної лінії, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитною лінією є п'ятий робочий день з дня, у якому сталось таке перевищення.

За умовами пункту 2.3 кредитного договору кредит надається із наступним цільовим призначенням: поповнення обігових коштів.

Згідно з п.3.1 кредитного договору кредит надається банком позичальнику в межах сум та відповідно до термінів, визначених пп.2.1, 2.2 кредитного договору на підставі заяви позичальника на отримання кредитних коштів, шляхом перерахування грошових коштів безпосередньо, з позичкового рахунку позичальника №952/840, відкритого банком в ПАТ «Промінвестбанку», м. Київ, код банку 300012 на поточний рахунок позичальника №508/840, який відкрито позичальником у філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Дніпропетровськ», код банку 305437. При цьому, допускається часткове або повне конвертування кредитних коштів у гривню або іншу валюту згідно з умовами та на цілі, передбачені Кредитним договором. На кредит, отриманий в іноземній валюті, розповсюджуються умови та правила валютного регулювання та валютного контролю, встановлені чинним законодавством.

Відповідно до п.3.2 кредитного договору (поміж-іншим) проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої Кредитним договором процентної ставки в розмірі 3-місячний LIBOR + 9,25 (дев'ять цілих двадцять п'ять сотих) процентів річних, але не більше 15,0 (п'ятнадцять % річних).

За умовами п.3.5 Кредитного договору ( в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-1594/2-1 від 28.04.2012р.) у випадку, якщо Банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується Банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно, та сплачується відповідачем у порядку, передбаченому п.3.2 цього Договору для нарахування та сплати процентів, на рахунок, номер якого повідомляється Банком відповідачу негайно після його відкриття. Розрахунок пені, передбаченого цим Договором, здійснюється у гривневому еквіваленті, з використанням офіційного щоденного курсу іноземних валют, встановленого Національним банком України. Пеня сплачуються у національній валюті України.

У відповідності із п.п.3.12.1 кредитного договору позичальник зобов'язується починаючи з 01.06.2012 р. забезпечити спрямування доходу (виручки) від реалізації продукції, надання послуг, виконання робіт, в національній та іноземній валютах на свої рахунки, відкриті в банку, в обсязі пропорційному заборгованості відповідача перед ПАТ «Промінвестбанк» в його загальному кредитному портфелі. Розрахунок частки надходжень здійснюється щоквартально на основі даних щодо загальних грошових потоків відповідача та банківських даних щодо надходжень, розрахованих згідно з методикою банку (визначається на основі довідок з усіх обслуговуючих банків, які відповідач зобов'язаний надавати в банк щоквартально).

За умовами п.п.3.12.3 кредитного договору позичальник зобов'язується, починаючи з 01.06.2012р. здійснювати валютообмінні операції (купівля-продаж, конверсія валюти) через рахунки, відкриті в ПАТ «Промінвестбанк» в щомісячному обсязі не менше 3 500 000,00 доларів США або його еквіваленту в іншій валюті.

Згідно п.п.3.12.4 кредитного договору при виявленні за результатами розрахунку порушень позичальником п.п.3.12.1, 3.12.3 кредитного договору, банк має право з 1-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому проводився розрахунок, збільшити розмір процентів за користування кредитом, передбачений пунктами 3.2, 3.4 кредитного договору на 2 процентних пункти, про що вносяться зміни до кредитного договору шляхом укладання окремого договору протягом 10 банківських днів з моменту направлення банком повідомлення позивальнику про необхідність таких змін (з урахуванням часу поштового обігу), а в разі відсутності відповіді позичальника або його незгоді із запропонованим розміром процентів за користування кредитом цей Договір може бути розірваний за ініціативи однієї із сторін у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно з п. 4.2.1, 4.2.2 кредитного договору позичальник зобовязався використовувати кредит за цільовим призначенням і у встановлений кредитним договором строк повернути отримані суми кредиту та своєчасно сплачувати плату за кредит та проценти за неправомірне користування кредитом на умовах і в порядку, передбачених кредитним договором, а також суми передбаченої цим Договором неустойки.

За умовами п.4.2.6 кредитного договору позичальник зобовязався незалежно від настання кінцевого строку погашення кредиту сплатити заборгованість за кредитом, усі нараховані проценти за користування кредитом та неустойку за умови настання обставин, вказаних у п.4.3.4 кредитного договору.

Пунктом 4.3.4 кредитного договору встановлено, що банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) дострокового повернення кредиту, та/або процентів за користування кредитом, та/або суми неустойки, передбачених цим договором, письмово попередивши про необхідність такої сплати не менше ніж за 10 (десять) календарних днів до вчинення необхідних дій по примусовому стягненню коштів, у випадках, зокрема коли позичальник не виконав у строк свої обовязки по поверненню кредиту та/або сплаті процентів за користування кредитом та/або інші обовязки по сплаті грошових коштів, передбачені цим договором.

Відповідно до п.5.3 кредитного договору ( в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-1594/2-1 від 28.04.12р. та договору про внесення змін та доповнень №142/02-13 від 25.04.13р. ) (а.с.25-28, 43-46), за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно. За несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевої дати повернення кредиту, що вказана у п.2.2 цього договору, пеня не нараховується. (а.с.14-24).

Договором про внесення змін №63/02-14 від 27.05.2014 р. були внесені наступні зміни та доповнення до кредитного договору, а саме ( поміж-іншим): пункти 2.1, 2.2 та 3.2 Кредитного договору змінені та викладені в новій редакції: « 2.1. Банк на умовах, встановлених цим Договором, надає позичальнику кредит шляхом відкриття траншевої не відновлюваної кредитної лінії (далі - Кредитна лінія) у сумі, яка не може перевищувати 6 700 000,00 (шість мільйонів сімсот тисяч) доларів США (далі - Ліміт кредитної лінії) на умовах, встановлених цим Договором, далі кредит або кредитна лінія, а позичальник зобов'язується повернути наданий у межах Кредитної лінії кредит, сплатити проценти, комісійні винагороди, встановлені цим Договором за користування кредитом, наданим позичальнику у межах Кредитної лінії, та виконати інші зобов'язання , що пов'язані з наданим позичальнику кредиту в межах Кредитної лінії. Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 29 квітня 2015 р. Кредитування відбувається шляхом надання позичальнику кредитних коштів в межах окремих Траншів, загальна сума яких не може перевищувати Ліміт кредитної лінії. Позичальник здійснює повернення кредиту шляхом перерахування коштів на рахунок №9728/840, відкритий в ПАТ Промінвестбанк, код Банку 300012»; 2.2. Враховуючи наявну у Позичальника заборгованість по поверненню суми Кредиту у сумі 6 700 000,00 (шість мільйонів сімсот тисяч) доларів США, Сторони домовились розділити таку заборгованість на окремі Транші (Транш 1 та Транш 2), з наступними умовами користування Кредитом: а) Розмір Траншу 1-3 300 000,00 (три мільйони триста тисяч) доларів США. Кінцевий термін повернення Кредиту, наданого в межах Траншу 1 - 15 грудня 2014 року. б) Розмір Траншу 2-3400 000,00 (три мільйони чотириста тисяч) доларів

США. Кінцевий термін повернення Кредиту, наданого в межах Траншу 2 - 29 квітня

2015 року. Транші є невідновлювальним Кредитом, і після сплати заборгованості по поверненню суми Кредиту (повністю або частково), позичальник втрачає право на отримання Кредиту у розмірі різниці між розміром Траншу та розміром поточної заборгованості по сплаті суми Кредиту (а.с.47-49)

Як зазначалося вище, звертаючись з позовом до господарського суду Дніпропетровської області про визнання недійсним пунктів кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-1574/2-1 від 28.04.2012р. , позивач стверджує про незаконність умов щодо нарахування та сплата пені за несвоєчасне погашення кредиту ( наданого в доларах США ) в національній валюті у розмірі подвійної облікової ставки НБУ ; оскільки у НБУ відсутні повноваження щодо встановлення облікової ставки для іноземної валюти . Тому ( на думку позивача ) пеня у вказаному розмірі має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише до зобовязання у національній валюті - гривні, а не валюті.

Проте, з такими доводами позивача погодитися не можна, з урахуванням наступного.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» : цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) , Земельним кодексом України ( 2768-14 ), Сімейним кодексом України ( 2947-14 ), Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) «Про захист прав споживачів» , Законом України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV ( 161-14 ) «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до розяснень , що містяться в Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання право чинів ( господарських договорів ) недійсними» : …Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів ( господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п.2.1.)

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову) ( п.2.10. )

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 цієї глави і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Відповідно до п.8.1. постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.13р. « Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань » : згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України(гривні).

Відповідно до висновків Верховного Суду України у своїй постанові від 01.04.15р. по справі №909/660/14 за позовом ПАТ «Банк Форум» до ТОВ «Новий Світ» про стягнення заборгованості: «Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні» .

Відповідно до приписів ст.82 ГПК України : …при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає достатньо правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки спірні пункти кредитного договору відповідають діючому законодавству України та волі сторін під час його укладання та внесення до нього змін. Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження несправедливості норм оспорюваного договору , або невідповідності його моральним засадам та правилам ділового обороту.

Оцінюючи наведені позивачем в якості обґрунтування доводи , суд вважає , що вони не є підставою для визнання недійсними пунктів договору , а тому в позові слід відмовити.

Одночасно стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача , суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи те, що позовні вимоги є необґрунтовані, суд не вбачає підстав задовольнити заяву відповідача про застосування до спірних відносин позовної давності.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст. 33, 49, 82-85 ГПК України; господарський суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати по справі покласти на позивача.

Суддя Васильєв О.Ю.

15.08.16р.