ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2016 р. Справа № 914/725/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕ-В-КО, м.Дрогобич, Львівська область

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.16

у справі № 914/725/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства Універсал Банк, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕ-В-КО, м.Дрогобич, Львівська область

за участю третьої, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, м.Дрогодич, Львівська область

про стягнення заборгованості в розмірі 45 240,00 доларів США

за участю представників:

від позивача - не зявився;

від відповідача не зявився;

від третьої особи ОСОБА_3 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/725/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.05.16 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 09.06.16.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.16 та від 30.06.16 розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.04.16 у справі №914/725/16 (суддя Кітаєва С.Б.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕ-В-КО на користь Публічного акціонерного товариства Універсал Банк 45 240,00 доларів США, з яких: 33 965,74 доларів США заборгованість по сумі кредиту, 2413,93 доларів США прострочена заборгованість, 8667,72 доларів США заборгованість по відсотках, 192,61 доларів США підвищені відсотки, а також 17976,10 грн. судового збору.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 45240,00 доларів США, з яких: 33965,74 доларів США заборгованість по сумі кредиту, 2413,93 доларів США прострочена заборгованість, 8667,72 доларів США заборгованість по відсотках, 192,61 доларів США підвищені відсотки. Також, місцевим господарським судом зазначено, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.16 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права.

Зокрема, на думку апелянта, оскільки за умовами кредитного договору щомісячні платежі повинні здійснюватися третьою особою до останнього дня, що передує 1 числу кожного календарного місяця строку кредитування , то з часу несплати кожного платежу відповідно до ст..261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимого до поручителя.

Відтак, як зазначено апелянтом, у разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяцв після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу ст.559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язаньщодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, скаржник покликається на те, що аналізуючи ч.4 ст.559ЦК України, застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне, на думку апелянта, розглядається як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

У даному випадку, як вказує скаржник, зазначений строк пропущено, оскільки прострочення кредитного зобовязання виникло 01.05.14, а розрахунок заборгованості здійснено станом на 16.02.16.

30 червня 2016 року до суду апеляційної інстанції від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про обґрунтованість доводів апеляційної скарги у звязку з чим просить її задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Зокрема, на думку третьої особи, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязанняза договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням.

Таким чином, третя особа покликається на те, що закінчення строку установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умов, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні присутній представник третьої особи навів свої доводи міркування та заперечення, викладені безпосередньо у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивач та відповідач участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином був повідомлені про час та місце судового розгляду.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги без участі зазначених представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні 09.06.16 пояснення представника позивача та у даному судовому засіданні представника третьої особи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Між ВАТ Банк Універсальний, правонаступником якого є ПАТ Універсал Банк та ОСОБА_2 29.04.2008 року було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №ВL3780/ВL3780-К (Генеральний договір) (а.с.21-27).

Відповідно до п. 1.1. Генерального Договору, Банк зобовязувався надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 81 000,00 дол. США.

Згідно п.1.1.5. Генерального Договору загальна сума наданих кредитних послуг розраховується шляхом складання сум наданих кредитних послуг за всіма діючими Індивідуальними угодами в кожній з валют даного Договору,помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного банку України до базової валюти на день укладання Індивідуальної угоди на надання кредитної послуги.

Відповідно до п. 1.2.1 Генерального Договору, Позичальник повинен виконати свої зобовязання по поверненні в повному обсязі використаної суми ліміту не пізніше 01 квітня 2028 року.

Відповідно до п. 1.3 Генерального Договору, за надання кредитних послуг Позичальник сплачує Банку плату за кредитні послуги. При наданні кожної кредитної послуги плата за таку кредитну послугу визначається у відповідних Індивідуальних угодах, що є невідємною частиною цього Договору.

29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №ВL3780/ ВL3780-К до Генерального договору (Індивідуальну угоду) (а.с.29-30).

Відповідно до п. 1 Індивідуальної угоди, Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти в сумі 81 000,00 дол. США на споживчі потреби.

Відповідно до п. 3.1 Індивідуальної угоди, за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування цією Індивідуальною угодою встановлюється процентна ставка в розмірі 11,50% річних.

Згідно п.3.2. Індивідуальної угоди за користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за Графіком погашення кредиту), встановлений Генеральним договором та/або Індивідуальною угодою, процентна ставка встановлюється в розмірі 23,00% річних (надалі по тексту підвищена процентна ставка).

Розмір такої підвищеної процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника. Нарахування та облік таких процентів Банк здійснює відповідно до умов Генерального договору та цієї Індивідуальної угоди та вимог чинного законодавства України, зокрема нормативних актів НБУ.

Підвищена процентна ставка не застосовується (а застосовується процентна ставка 0,0001 % річних), якщо погашення простроченої заборгованості за цією Індивідуальною угодою відбулося до: а) пятого числа місяця (включно),, за умови що таке число припадає на робочий день, або, б) останнього робочого дня (включно), який передує пятому числу місяця, за умови що таке пяте число припадає на вихідних, святковий день.

Якщо сплата суми простроченої заборгованості не була здійснена протягом пяти календарних днів місяця, то на прострочену суму заборгованості нараховується підвищена процентна ставка, починаючи з першого дня виникнення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на невиконання обовязку з оплати по кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами позичальником, на підставі чого виникла заборгованість перед ПАТ Універсал Банк, що станом на 16.02.2016 року становить 79 282,44 доларів США, з яких:

- заборгованість по сумі кредиту (у тому числі і прострочена заборгованість) - 70 422,11 дол. США;

- відсотки - 8 667,72 дол. США;

- підвищені відсотки - 192,61 дол. США.

В матеріалах справи відсутні докази, як б підтверджували погашення зазначеної заборгованості.

В подальшому, з метою забезпечення виконання зобовязань гр.ОСОБА_2 за Генеральним договором про надання кредитних послуг №ВL3780/ВL3780-К - додатково було укладено між ПАТ «Універсал банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма ЛЕ-В-КО договір поруки від 07 жовтня 2014 року ( а.с.56-63).

Відповідно до п.1.3. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, винагороди/плати, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Поручитель та кредитор ознайомлені та погоджуються з умовами основного договору стосовно: розміру зобовязань, що забезпечуються порукою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобовязань, у випадках, передбачених умовами договору; факту, що порукою за цим договором забезпечуються також і розміри зобовязань, які можуть бути змінені відповідно до умов основного договору; положень умов основного договору, за якими передбачається можливість автоматичної пролонгації строку користування кредитом/кредитною лінією на визначених основним договором умовах, при цьому у разі настання такої автоматичної пролонгації умов основного договору порукою за цим договором забезпечується в повному обсязі виконання всіх зобовязань боржника перед кредитом, які виникають із умов основного договору.

Сторони підтверджують, що порукою за цим договором забезпечуються також і розміри зобовязань, які можуть бути змінені відповідно до умов основного договору, на що поручитель, підписанням цього договору, дає свою безумовну та безвідкличну згоду, розуміючи, що внаслідок змін умов основного договору може збільшитися обсяг його відповідальності.

Відповідно до п.1.4. договору поруки відповідальність поручителя і Боржника є солідарною.

Відповідно до п.4.2. договору поруки порука припиняється якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку/терміну виконання боржником основного зобовязання за основним договором не предявить вимоги до Поручителя.

Згідно п.2.1. договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором кредитор має право предявляти свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими до виконання поручителем з дати відправлення кредитором йому такої вимоги та/або з дати її вручення поручителю.

Зважаючи на укладений договір поруки, а також на те, що позичальник протягом значного строку не виконував зобовязань, покладених на нього кредитним договором та недотримувався графіку погашення заборгованості по кредиту, ПАТ Універсал Банк 19.08.2015р. звернувся до ТОВ «ЛЕ-В-КО» із вимогою про погашення заборгованості (а.с.64).

Відповіді чи доказів будь якого реагування на вказану вимогу в матеріалах справи не міститься.

Зважаючи на вищенаведене, ПАТ «Універсал Банк» звернувся до ТОВ «ЛЕ-В-КО» з позовом про стягнення: 45240,00 доларів США, з яких: 33965,74 доларів США заборгованість по сумі кредиту, 2413,93 доларів США прострочена заборгованість по тілу кредиту, 8667,72 доларів США заборгованість по відсотках, 192,61 доларів США підвищені відсотки.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Пунктом 3.1 Індивідуальної угоди передбачено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування цією Індивідуальною угодою встановлюється процентна ставка в розмірі 11,50% річних.

Згідно п.3.2. Індивідуальної угоди за користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за Графіком погашення кредиту), встановлений Генеральним договором та/або Індивідуальною угодою, процентна ставка встановлюється в розмірі 23,00% річних (надалі по тексту підвищена процентна ставка).

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується невиконання позичальником умов укладеного договору, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову в розмірі 45240,00 доларів США, з яких: 33965,74 доларів США заборгованість по сумі кредиту, 2413,93 доларів США прострочена заборгованість по тілу кредиту, 8667,72 доларів США заборгованість по відсотках, 192,61 доларів США підвищені відсотки.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити наступне:

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_4 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_4 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (№ 2121-ІІІ) кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролюоперації з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролює наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті (постанова ВСУ від 24.09.14 у справі 6-154цс14).

В матеріалах справи наявна Банківська ліцензія №92 та Дозвіл №92-1 (а.с.78-83) відповідно до яких ПАТ «Універсал Банк» має право здійснювати операції в іноземній валюті.

Таким чином місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості задоволення позову та стягнення заборгованості в іноземній валюті.

Також, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до п.4.2 договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку/терміну виконання боржником основного зобовязання. За основним договором не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Як вбачається з матеріалів справи, вимогою від 19.08.15 позичальником змінено термін повернення кредиту, а саме зазначено, що термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги.

Можливість зміни терміну повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення визначено п.6.1 генерального договору про надання кредитних послуг №BL3780, відповідно до якого банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення в порядку, у разі, зокрема, порушення позичальником термінів погашення будь- яких своїх грошових зобовязань за цим договором.

Тобто, зважаючи на порушення позичальником умов договору, строк повернення кредиту визначений банком на тридцять перший день від отримання вимоги від 19.08.15. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з цієї дати та протягом наступних трьох років, оскільки такий термін передбачено договором поруки.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі) (постанова ВСУ від 17.09.14 у справі №6-6цс14), у даному випадку протягом трьох років, оскільки такий строк передбачено договором (п.4.2 договору поруки). Відтак, посилання скаржника на припинення поруки у звязку з спливом шести місяців з моменту коли зобовязання мало бути виконано, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши все вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, які викладені в оскарженому рішенні, відповідачем не доведено обставин викладених в апеляційній скарзі, які б спростовували правомірні висновки місцевого господарського суду.

Відтак, рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.16 у справі №914/725/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Щодо судового збору колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.05.16 зобовязано скаржника здійснити доплату судового збору на суму 14 773,71 грн. виходячи з характеру та розміру позовних вимог у даній справі. Апелянтом вимог ухвали суду не виконано, доказів доплати судового збору не подано.

Таким чином, у даному випадку, зважаючи на залишення апеляційної скарги без задоволення, судовий збір підлягає покладенню та достягненню з апелянта відповідно до вимог ст.49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.16 у справі №914/725/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕ-В-КО без задоволення.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕ-В-КО (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул.грушевського, 58/1, ) в дохід Спеціального фонду Державного бюджету України (МФО банку 825014, Банк ГУДКСУ у Львівській області ,УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, , рахунок 2006) 14 773,71 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.07.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.