ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року Справа № 911/5051/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача Алєєвої І.В., Кравчука Г.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПриватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 10.05.2016
у справі№ 911/5021/15 Господарського суду Київської області
за позовомКолективного підприємства санаторій "Перемога"
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаВорзельської селищної ради Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"
провизнання недійсним державного акта на право постійного користування землею
за участю представників:
позивачаСеменяка В.В,- предст. дов. від 14.12.2015; Танцюра Л.О.-предст. дов. від 14.12.2015; Степанченко А.В. - предст. дов. від 14.12.2015; Аліфанов П.В.-предст. дов. від 14.07.2016
відповідача третя особане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином) Котік О.С.- представ. дов. від 03.06.2016

ВСТАНОВИВ:

20.11.2015 Колективне підприємство санаторій "Перемога" (яке є правонаступником Орендного підприємства санаторій "Перемога") звернулося до господарського суду з позовом про визнання недійсним та скасування Державного акта серії І-КВ від 20.11.2001 № 000144 на право постійного користування землею площею 5,1468 га для обслуговування санаторію Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", виданого на підставі рішення Ворзельської селищної ради народних депутатів від 12.08.2001 № 174, як виданого всупереч статті 19 Конституції України, з порушенням вимог статей 11, 19 Земельного кодексу України (1990 року), пункту 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі, на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999, за відсутності необхідних правових підстав, оскільки відповідач не приймав рішення про надання земельної ділянки третій особі, а рішення ради, на підставі якого третій особі видано спірний акт, стосується іншої юридичної особи - Орендного підприємства санаторій "Перемога", правонаступником якого є позивач. У зв'язку з оформленням спірного акта позивач, відносно якого прийнято рішення Ворзельської селищної ради народних депутатів, фактично позбавлений права на набуття земельної ділянки в користування, позаяк вона в незаконний спосіб оформлена в постійне користування Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Відповідач не виклав власної позиції щодо позовних вимог.

Третя особа подала до суду клопотання про припинення провадження у даній справі за її непідвідомчістю; у поясненнях по суті позову заперечила проти позовних вимог, вказавши, що рішенням господарського суду від 10.11.2011 у справі № 5/067-11/9 встановлено обставини справи щодо отримання третьою особою спірного акта на право постійного користування земельною ділянкою та визнання цього права позивачем, набуте право користування земельною ділянкою може бути обмежено чи припинено лише з встановлених законодавчо підстав; на земельній ділянці знаходиться майно третьої особи (майновий комплекс санаторій "Перемога", наданий в оренду трудовому колективу санаторію "Перемога"), для обслуговування якого їй надано земельну ділянку.

Також третя особа заявила про застосування позовної давності у спірних правовідносинах.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.02.2016 (суддя Наріжний С.Ю.) позов задоволено; визнано недійсним Державний акт серії І-КВ № 000144 від 20.11.2001 на право постійного користування землею площею 5,1468 га для обслуговування санаторію, виданий Закритому акціонерному товариству "Укрпрофоздоровниця" на підставі рішення Ворзельської селищної ради народних депутатів від 12.09.2001 № 174, зареєстрованого в Книзі записів на право постійного користування землею за № 52; розподілено судові витрати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 (судді: Михальська Ю.Б. - головуючий, Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін як законне та обґрунтоване.

Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та рішення господарських судів та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: задовольняючи позов, суди порушили приписи статей 33, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України, не взявши до уваги докази, які підтверджують перебування майнового комплексу та земельної ділянки у власності профспілкових органів, а пізніше третьої особи як власника майнового комплексу та речового права позивача щодо майнового комплексу як орендаря; відсутні підстави для припинення третьою особою права користування спірною земельною ділянкою відповідно до приписів статті 27 Земельного кодексу України (1992 року); суди не з'ясували зміст порушеного права позивача щодо земельної ділянки, на якій знаходиться майновий комплекс, не врахували приписи статей 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України.

У судовому засіданні представник третьої особи підтримав касаційну скаргу, надавши додаткові пояснення.

Представники позивача у судовому засіданні, відзиві та у поясненнях на касаційну скаргу відхилили її доводи, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень; заявили клопотання про залучення до справи постанови Верховного Суду України; клопотання задоволено колегією.

Відповідач не виклав своєї позиції щодо касаційної скарги, не скористався правом на участь представника у судовому засіданні.

У судовому засіданні від 02.08.2016 представники позивача заявили відвід судді Рогач Л.І., а також, в подальшому, всій колегії суддів у складі Рогач Л.І., Алєєвої І.В., Кравчука Г.А.; ухвалами від 02.08.2016 у задоволенні зазначених вище заяв про відвід відмовлено з огляду на невідповідність наведених у них підстав підставам, передбаченим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Також у судовому засіданні від 02.08.2016 представники позивача заявили клопотання про зупинення касаційного провадження у справі до розгляду кримінального провадження, порушеного за заявою директора Колективного підприємства санаторій "Перемога", долучивши відповідні документи в підтвердження; у задоволенні вказаного клопотання колегія суддів відмовила, оскільки у ньому не наведено обставин, з яких вбачалася б неможливість здійснення судом перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права; також в процесі здійснення касаційного перегляду справи суд не має права долучати до справи докази, які не розглядались та не оцінювались судами попередніх інстанцій та обґрунтовувати ними свої висновки.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Місцевий господарський суд встановив, що 20.11.2001 Ворзельська селищна Рада народних депутатів видала Закритому акціонерному товариству "Укрпрофоздоровниця", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", Державний акт серії І-КВ № 000144 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5,1468 га для обслуговування санаторію в межах згідно з планом землекористування, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 52, підставою для надання землі в постійне користування за змістом акта зазначено рішення Ворзельської селищної Ради народних депутатів від 12.09.2001 № 174.

Разом з тим, суд вказав, що зі змісту дослідженого ним рішення Ворзельської селищної Ради народних депутатів від 12.09.2001 № 174 вбачається, що органом місцевого самоврядування вирішено: надати в постійне користування земельну ділянку орендному підприємству санаторій "Перемога" загальною площею 5,1468 га, в тому числі 3,2418 га забудованих земель та 1,9050 га лісовкритих площ, для обслуговування санаторію в смт Ворзель, вул. Пролетарська, 36, доручено госпрозрахунковому кадастровому бюро виготовити державний акт на право постійного користування землею; аналіз змістовної частини рішення виконавчого комітету Ворзельської селищної Ради народних депутатів від 12.09.2001 № 174, який значиться підставою видачі спірного державного акта, свідчить, що цим рішенням у постійне користування Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" земельна ділянка площею 5.1468 га для обслуговування санаторію в смт Ворзель, вул. Пролетарська, 36, не надавалася, а наведене рішення стосується іншої юридичної особи - орендного підприємства Санаторій "Перемога", правонаступником якого є Колективне підприємство Санаторій "Перемога", яким також залучено до матеріалів справи технічну документацію по складанню державного акта на право постійного користування землею площею 5,1468 га в смт Ворзель, вул. Пролетарська, 36, яка виготовлялася Орендному підприємству санаторій "Перемога".

Відхиляючи доводи третьої особи, місцевий господарський суд вказав, що видавши Закритому акціонерному товариству "Укрпрофоздоровниця" Державний акт серії І-КВ № 000144 від 20.11.2001 р. на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 5,1468 га, Ворзельська селищна рада діяла всупереч вимог частини другої статті 19 Конституції України, не в межах наданих повноважень, з порушенням вимог статей 11, 19 Земельного кодексу України та пункту 1.4. Інструкції, оскільки Ворзельська селищна Рада народних депутатів не приймала рішення про надання зазначеної земельної ділянки в постійне користування Закритому акціонерному товариству "Укрпрофоздоровниця"; правові підстави переходу права власності чи користування майновим комплексом у 80х-90х роках не є предметом розгляду у даній справі, а всі надані третьою особою пояснення та заперечення не спростовують наведених вище висновків про безпідставність видачі у 2001 спірного Державного акта серії І-КВ № 000144 від 20.11.2001 на право постійного користування землею, зокрема, на підставі рішення від 12.09.2001 № 174; виявлені під час розгляду справи № 5/067-11/9 обставини, про які зазначає третя особа, що у рішенні від 12.09.2001 № 174 радою допущено помилку в назві особи, на користь якої прийнято рішення, зокрема, зазначено орендне підприємство Санаторій "Перемога", замість ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", не підтверджуються доказами щодо вжиття заходів для внесення змін до рішення Ворзельської селищної ради від 12.09.2001 № 174 з метою виправлення допущених помилок, у разі їх наявності; рішення від 12.09.2001 № 174 не оскаржувалось.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач, відносно якого прийнято рішення відповідача, спірним актом фактично позбавлений прав на набуття визначеної земельної ділянки в користування, вказавши, що доводи та докази, на які посилається третя особа щодо її права на майновий комплекс, а також інші заперечення висновку про безпідставність видачі акта не спростовують.

Також суд відхилив заяву третьої особи про застосування позовної давності у даних правовідносинах, вказавши, що приписи статті 267 Цивільного кодексу України не можуть розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами третіх осіб.

Переглядаючи справу в повному обсязі відповідно до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції відповідно до встановлених ним обставин справи; зазначивши, що за наданою позивачем технічною документацією по складанню спірного державного акта ця технічна документація виготовлялася саме позивачем.

Суд апеляційної інстанції також відхилив клопотання третьої особи про припинення провадження у справі, вказавши, що даний спір не є спором щодо правомірності прийняття органом місцевого самоврядування рішення щодо надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Судова колегія зазначає, що за змістом статті 1 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, підприємство, установа, організація має право звернутися до господарського суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; враховуючи наведене вище, наслідком вирішення спору та прийняття рішення судом має бути захист та реальне відновлення порушеного права.

Відповідно до частини п'ятої статті 7 Земельного кодексу України (тут і надалі 1990 року), землі надаються у постійне користування Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

За приписами статті 9 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок у користування здійснюється селищними радами у порядку, встановленому статтею 19 цього Кодексу, якою передбачено, що селищна рада надає земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель селища, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Підстави припинення права на землю визначено статтею 27 Земельного кодексу України.

Згідно зі статтею 23 Земельного кодексу України, право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Підпунктом 1.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі, на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) визначено, що саме державним актом на право постійного користування земельною ділянкою посвідчується право постійного користування землею, за підпунктом 1.4. цієї ж Інструкції державний акт на право постійного користування землею видається на підставі рішення селищної ради.

Таким чином, державний акт на право постійного користування землею є документом, що посвідчує відповідне право, видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах його повноважень і належить особі, якій видано відповідний акт.

З приписами частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України (який підлягає застосуванню до спірних правовідносин в силу Прикінцевих та перехідних положень) позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, позовна давність є строком, який застосовується у певному матеріальному правовідношенні, а не в процесуальних правовідносинах.

У матеріалах справи наявне клопотання Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, як подане третьою особою у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Разом з тим, відмовляючи у застосуванні позовної давності, суди виходили з процесуального статусу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" у даній справі, а не сторони у спорі, що не є тотожними поняттями.

Розглядаючи спір, суди повинні з'ясувати зміст правовідносин сторін, особу, яка є відповідальною за порушення права позивача на час звернення з позовом відповідно до предмету та підстав позову, дійсний склад сторін спору у відповідних правовідносинах. У випадках помилкового уявлення позивача про зміст та характер правовідносин сторін, неналежного визначення ним відповідача у справі, суд не позбавлений права застосувати приписи статті 24 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся з позовом про недійсність державного акта на право постійного користування землею, який є правопосвідчувальним документом, виданим Приватному акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", належить цьому Товариству і засвідчує право саме цього Товариства на земельну ділянку, яку має намір оформити за собою позивач; наслідком задоволення позову є нелегітимність документу, який належить Товариству з відповідними правовими наслідками для Товариства.

Натомість позовні вимоги у даній справі звернені лише до особи, яка виконувала у спірних правовідносинах функції з юридичного оформлення та видачі позивачу його документу правопосвідчувального характеру, з підстав неналежного здійснення нею цих функцій.

Відповідно до частини третьої статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Підставою для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норми матеріального чи процесуального права.

Неповно визначивши сторін спору про недійсність державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, саме як спору про цивільне право чи інтерес у відповідних правовідносинах (що підвідомчий господарським судам), суди невірно застосували приписи статті 27 Господарського процесуального кодексу України, статті 267 Цивільного кодексу України, що прямо вплинуло на процесуальні права власника спірного акта, унеможливило їх реалізацію в суді.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків, що господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України не розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази, відтак, їх висновки щодо обґрунтованості позовних вимог є передчасними.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи для нового розгляду позовних вимог до господарського суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 у справі № 911/5051/15 Господарського суду Київської області та рішення Господарського суду Київської області від 23.02.2016 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Головуючий Л. Рогач

Судді: І. Алєєва

Г. Кравчук