ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

28.07.2016 Справа № 907/468/16

Суддя Васьковський О.В. розглянувши матеріали

за позовом Берегівського міськрайонного центру зайнятості , м.Берегово

до Чопської митниці Міндоходів, м.Ужгород

про стягнення суми 6715,56 грн. виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг як допомога по безробіттю

ВСТАНОВИВ:

Берегівський міськрайонний центр зайнятості, м.Берегово звернувся до господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Чопської митниці Міндоходів, м.Ужгород про стягнення суми 6715,56 грн. виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг як допомога по безробіттю.

Як вбачається зі змісту позовних вимог та долучених матеріалів заявником в порядку позовного провадження предявлено вимоги до Чопської митниці Міндоходів, м.Ужгород щодо стягнення коштів виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг як допомога по безробіттю, які отримані визначеним заявником як відповідачем, у зв'язку з нарахуванням сум соціальної допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1, якого поновлено на роботі за рішенням суду, у зв'язку з чим вважає, що соціальні суми наданих безробітному, в порядку ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», підлягають стягненню з роботодавця за рішенням суду.

Однак, враховуючи положення норм Закону України від 1 березня 1991 року N 803-XII « Про зайнятість населення» та Закону України від 2 березня 2000 року N 1533-III « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в системному зв'язку із нормами Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що оскільки спір виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері державної політики зайнятості населення, то він за своїм характером є публічно-правовим.

Згідно з ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

У п.1 ч.1 ст.3 цього Кодексу справу адміністративної юрисдикції визначено як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Зазначені висновки суду узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 13.04.2010р. №10/45.

Як визначено ч.1 ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові №10 від 24.10.2011р. роз'яснено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України « судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер (п.2). У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (п.3).

Так, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п.3.1).

Пунктом 1 ч.1 ст.62 ГПК України визначено підстави відмови у прийнятті позовної заяви, зокрема у випадку, коли позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, проаналізувавши матеріали позовної заяви, зважаючи на підставу позову та характер спірних правовідносин, відсутність між сторонами господарських відносин, а відтак, і спору про право, що виникає з таких відносин, суд приходить до висновку, що даний правовий спір не підвідомчий господарському суду.

Відтак у прийнятті позовної заяви слід відмовити у порядку 1 ч.1 ст.62 ГПК України.

Керуючись п.1 ч.1 ст.62, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

в прийнятті позовної заяви відмовити.

Позовну заяву на 4 аркушах і додані до неї документи на 20 аркушах повернути заявнику.

Суддя О.В. Васьковський