ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

26 липня 2016 р. Справа № 902/541/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Артемсіль", м.Бахмут, м.Соледар, Донецька область

до: Дочірнього підприємства "ВІННИЦЬКИЙ ОБЛАВТОДОР" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ", м.Вінниця

про стягнення 713 596,21 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 27/10-01-67 від 21.07.2016 р., паспорт серії ВЕ № 973815 виданий Артемівським МВ УМВС України в Донецькій області 05.12.2003 р.

ОСОБА_2, довіреність № 27/10-01-68 від 21.07.2016 р., паспорт серії ВТ № 110652 виданий Артемівським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області 30.08.2014 р.

відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 02 від 05.01.2016 р., паспорт серії АА № 369019 виданий Тульчинським РВ УМВС України в Вінницькій області 25.11.1996 р.

ВСТАНОВИВ :

Державним підприємством "Артемсіль" подано позов до Дочірнього підприємства "ВІННИЦЬКИЙ ОБЛАВТОДОР" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "ОСОБА_4 УКРАЇНИ" про стягнення 713 596,21 грн заборгованості за поставлений згідно договору купівлі-продажу № 208 від 04.09.2014 р. товар, з яких: 125 574,26 грн - основний борг, 579 231,95 грн - пеня, 8 790,00 грн - 7 % штрафу.

Ухвалою суду від 30.06.3016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/541/16 та призначено до розгляду на 14.07.2016 р.

14.07.2016 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити посилаючись, з поміж іншого, на пропуск строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

14.07.2016 р. до суду засобами електронного зв'язку надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до довідки суду від 14.07.2016 р. клопотання позивача про відкладення розгляду справи, надіслане електронною поштою та не містить електронного цифрового підпису, а тому у відповідності до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, не є офіційним документом, в зв'язку з чим не приймається судом до розгляду.

22.07.2016 р. до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи мотивоване отриманням ухвали про порушення провадження у справі 14.07.2016 р.

26.07.2016 р. до суду надійшло клопотання позивача про поновлення строків позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи суд дійшов висновку про його відхилення позаяк останнє стосувалось відкладення судового засідання, яке відбулось до його надходження, а саме 14.07.2016 р., а тому на думку суду є неактуальним для розгляду.

В судовому засіданні представниками сторін подано додаткові докази щодо заявленого спору.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

04.09.2014 р. між позивачем (в договорі - "Виробник") та відповідачем (в договорі - "Покупець") було укладено договір купівлі-продажу № 208 (надалі Договір), відповідно до п.1.1 якого, Виробник бере на себе зобов'язання виготовити і поставити з передачею у власність Покупцеві Товар, асортимент, кількість і ціни на який вказано в Специфікації, що є невід'ємною частиною даного Договору, а Покупець бере на себе зобов'язання прийняти вказаний Товар і своєчасно здійснити його оплату на умовах вказаного Договору (а.с.9-11, т.1).

Згідно з п.5.2 Договору оплата здійснюється Покупцем впродовж 60-ти календарних днів з дати відвантаження товару Виробником.

Сторонами підписано Специфікацію до Договору в якій останні погодили найменування продукції (сіль для промислового переробляння ДСТУ 4246:2003 кам'яна, з протизлежувальною добавкою до 150 г/т, сорт вищий, крупність 3, без пакування); кількість, що підлягає постачанню (10 500,00 т); ціна за 1 т без ПДВ (222,85 грн) (а.с.12, т.1).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв Товар на загальну суму 3 238 057,38 грн про що свідчить акт звірки взаєморозрахунків за сіль станом на 26.05.2016 р., реєстр оборотів по дебету тощо (а.с.14-18, т.1).

Також судом встановлено, що відповідачем за період з 02.10.2014 р. по 03.02.2016 р. проведено перерахування грошових коштів на рахунок позивача в сумі 3 112 483,12 грн, а 17.06.2016 р. здійснено повне погашення заборгованості в розмірі 125 574,26 грн, що стверджується наданими до суду сторонами реєстром оборотів по кредиту, банківськими виписками, платіжними дорученнями тощо.

Факт поставки Товару на суму 3 238 057,38 грн та проведення розрахунків за отриманий Товар загалом на суму 3 238 057,38 грн повністю визнається та не заперечується сторонами.

Як наголошено в п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Судом встановлено, що борг у розмірі 125 574,26 грн було сплачено відповідачем до порушення провадження у справі (30.06.2016 р. - дата порушення), а саме 17.06.2016 р. і сплачена цієї дати сума була зарахована позивачем саме у рахунок погашення основного боргу.

Виходячи з наведеного вище суд приходить до переконливого висновку про відмову у позові в частині стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 125 574,26 грн.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 579 231,95 грн - пені за період з 10.11.2014 р. по 18.03.2016 р., 8 790,00 грн - 7 % штрафу за результатами чого суд дійшов таких висновків.

Так, вимога позивача про стягнення 579 231,95 грн - пені та 8 790,00 грн - 7 % штрафу, що обґрунтована приписами абзацу третього частини другої ст.231 ГК України задоволенню не підлягає виходячи з таких міркувань.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч.1 ст.231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас згідно приписів ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається із матеріалів справи договір від 04.09.2014 р. № 208 не містить письмового обумовлення сторін про відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення взятих на себе Покупцем зобов'язань з оплати Товару.

Суд зауважує, що розділ 8 Договору "Санкції та рекламації" містить лише вказівку про те, що за невиконання умов або неналежне виконання даного Договору сторони несуть відповідальність відповідно до статті 231 ГК України без обумовлення виду та розміру штрафних санкцій.

Виходячи із розміру штрафних санкцій, які нараховує позивач (0,1 % пені за кожний день прострочення від вартості товару за яким допущено прострочення виконання та 7 % штрафу від вказаної вартості за прострочення понад 30 днів) суд приходить до переконливого висновку про те, що вказані вимоги обґрунтовані приписами ч.2 ст.231 ГК України.

Відповідно до ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої ст.231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відповідно до ч. З ст. 510 ЦК України якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах зі спорів про стягнення штрафних санкцій (постанови Верховного Суду України від 06.12.2010 р. у справі № 3-4гс10, від 20.12.2010 р. у справі № 06/113-38; від 28.02.2011 р. у справі № 23/22, від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14).

Аналогічні положення містяться також в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якому наголошено на тому, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Згідно вимог ст.11128 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається із матеріалів справи спірні правовідносини у даній справі стосуються порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу від 04.09.2014 р. № 208.

Таким чином, нарахування позивачем пені та 7 % штрафу на підставі ч.2 ст.231 ГК України за порушення грошового зобов'язання є необґрунтованим та безпідставним, а відтак позовні вимоги останнього в частині стягнення 579 231,95 грн - пені та 8 790,00 грн - 7 % штрафу задоволенню судом не підлягають.

З урахуванням наведеного вище судом не надається юридична оцінка твердженню відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій та клопотанню позивача про поновлення строків позовної давності відносно вказаних вимог.

При цьому судом взято до уваги положення п.п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" в якому зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відмовляючи у позові суд дійшов висновку про покладення на відповідача судового збору сплаченого позивачем за позовну вимогу про стягнення 125 574,26 грн основного боргу виходячи із положень ч.2 ст.49 ГПК України якою передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

В п.4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вказано, що зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача. Або у разі коли в позові відмовлено, але з обставин справи вбачається, що спір доведено до судового розгляду внаслідок ухилення відповідача від розгляду претензії позивача, якщо вона пред'являлася (статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також покладається на відповідача. При цьому якщо у відповідних випадках позивача звільнено від сплати судового збору, то останній стягується в доход державного бюджету України.

26.07.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.43, 45, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, ч.2 ст.49, ст.ст. 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову Державного підприємства "Артемсіль" до Дочірнього підприємства "ВІННИЦЬКИЙ ОБЛАВТОДОР" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "ОСОБА_4 УКРАЇНИ" про стягнення 713 596,21 грн заборгованості за поставлений згідно договору купівлі-продажу № 208 від 04.09.2014 р. товар, з яких: 125 574 грн 26 коп. - основний борг, 579 231 грн 95 коп. - пеня, 8 790 грн 00 коп. - 7 % штрафу відмовити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "ВІННИЦЬКИЙ ОБЛАВТОДОР" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "ОСОБА_4 УКРАЇНИ", вул.40-річчя Перемоги, 27, м.Вінниця, 21100 (ідентифікаційний код - 32054743) на користь Державного підприємства "Артемсіль", вул.Чкалова, 1-А, місто Бахмут, місто Соледар, Донецька область, 84545 (ідентифікаційний код - 00379790) - 1 883 грн 61 коп. - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28 липня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.