РІШЕННЯ

"19" липня 2016 р.Справа № 921/293/16-г/10

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Півторака М.Є.

За участю секретаря судового засідання Качунь І.Є.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ", 49083, м. Дніпропетровськ, вул. Собінова, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 37212110

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", 46010, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 40-а, ідентифікаційний код юридичної особи 32578276

про стягнення 76 637,44 грн. боргу

За участю представників:

Позивача: не прибув;

Відповідача: не прибув;

За відсутністю відповідного клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Суть справи: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ", м. Дніпропетровськ подало до господарського суду Тернопільської області позов і просить стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", м. Тернопіль заборгованість в загальній сумі 76 637,44 грн.; з яких: 3 216,08 грн. 3% річних; 33 147,72 грн. інфляційне збільшення суми боргу; судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач надав суду Договір № 07.13HEL поставки продукції від 26 липня 2013 року; Протокол узгодження розбіжностей до договору поставки продукції № 07.13HEL від 26 липня 2013 року; Акт звірки взаємних розрахунків №6654 від 30 вересня 2013 року; Акт звірки взаємних розрахунків №3083 від 12 травня 2016 року; Видаткову накладну № 32505 від 10 вересня 2013 року; Досудову вимогу про сплату заборгованості №14/03-1 від 14 березня 2016 року; інші документи, які знаходяться в матеріалах справи.

Посилається на приписи статей 525, 526, 629, 692, 712 ЦК України, ст. ст. 193, 230, 265, 267 ГК України.

Ухвалою суду від 25 травня 2016 року порушено провадження у справі №921/293/16-г/10 та призначено судове засідання за участю представників сторін о 14 год. 00 хв. 07 червня 2016 року.

Ухвала суду про призначення судового засідання була направлена сторонам по справі рекомендованою кореспонденцією за адресами, вказаними у позовній заяві.

Ухвалою суду від 07 червня 2016 року розгляд справи відкладено до 14 год. 15 хв. 05 липня 2016 року.

06.06.2016 року від відповідача на адресу суду поступило клопотання №70 (вх. №11399), в якому він просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання.

В порядку ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено до 15 год. 30 хв. 19 липня 2016 року.

У судове засідання 19 липня 2016 року представники сторін не прибули, жодних клопотань чи заперечень не подали, хоча належним чином були повідомлені, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Оскільки, участь представників сторін у судове засідання не визнавалося обовязковою, надані позивачем документи є достатніми, а тому суд розглядає позов по суті в порядку статті 75 ГПК України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, господарський суд встановив наступне:

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України).

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ", місцезнаходження органів управління якого м. Дніпропетровськ, вул. Собінова, 1,є юридичною особою, яке зареєстроване виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради в установленому законом порядку та включене до ЄДРПОУ, що підтверджується Відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, а тому наділене правом на звернення до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 54 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись з позовом до господарського суду, позивач самостійно визначає в позові предмет позову та його підстави, тобто, ті обставини, якими він обґрунтовує поданий позов; розглядаючи справу, господарський суд не може вийти за межі зазначених у позові предмету та підстав, за винятком випадків, прямо передбачених процесуальним законодавством.

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ", визначило предметом позову стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", м. Тернопіль 76 637,44 грн. боргу.

Вказавши відповідачем у справі ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", місцезнаходження якого м. Тернопіль вул. Текстильна, 40-а, ТОВ "ТНП.КОМ", м. Дніпропетровськ вважає, що вказана юридична особа порушила її права.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між субєктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Частино. 1 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст. 11 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 ст. 202 ЦК України).

За змістом приписів статей 205 та 206 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, однак, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до статті 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, тощо, а також підтвердженням прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Позивач вважає, що між ним і відповідачем у справі виникли зобовязання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним и використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами по справі 26 липня 2013 року було укладено Договір № 07.13HEL поставки продукції, в порядку та на умовах якого, ТОВ "ТНП.КОМ" (Постачальник) зобовязується поставити та передати у власність ТОВ "Альваро" (Покупця), а Покупець зобовязується прийняти та оплатити на умовах та в порядку визначених даним Договором, товар в кількості та за цінами, вказаними в накладних, які після підписання сторонами є невід'ємними частинами даного Договору (п. 1.2.).

Пунктом 1.2 Договору сторони погодили, що право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару. Накладні вважаються невід'ємними частинами даного товару.

Покупець зобовязаний оплачувати кожну замовлену партію товару на умовах 100% (сто відсотків) передоплати згідно виставленого Постачальником рахунку-фактури. Грошові кошти перераховуються на поточний рахунок Постачальника, вказаний в даному договорі в безготівковому порядку (п. 2.2. Договору).

На виконання умов Договору поставки постачальником було поставлено, а покупцем прийнято товар на суму 44 273,64 грн., що підтверджується видатковою накладною №32505 від 10 вересня 2013 року.

Зважаючи на наведене, останнім днем строку оплати товару, поставленого згідно видаткової накладної №32505 від 10 вересня 2013 року, є 10.09.2013 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачем було частково оплачено отриманий товар на загальну суму 4 000,00 грн.

Зважаючи на часткову оплату отриманого товару, станом на 22.04.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар згідно видаткової накладної №32505 від 10.09.2013 року по Договору поставки №07.13HEL від 26.07.2013 року становить 40 273,64 грн.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З наведеною правовою нормою кореспондуються і положення ч.1 ст. 193 ГК України.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з врахуванням особливостей, передбачених господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 509 Цивільного Кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги доводи позивача, оцінені докази, суд дійшов висновку про те, що, між позивачем та відповідачем виникли зобовязання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму, що підтверджується документами, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Пунктом 1 статті 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобовязання припиняються: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобовязання; у разі поєднання управленої та зобовязаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що Покупець ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", м. Тернопіль отримало від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ", м. Дніпропетровськ товар, не оплатив його вартості в сумі 40 273,64 грн., що в силу ст.ст. 526 та 530 ЦК України є неприпустимим.

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" визначило предметом позову стягнення з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро" боргу саме в сумі 40 273,64 грн. Вказана вимога є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи та такою, що підлягає до задоволення.

Пунктом 2 статті 625 Цивільного Кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частино основного боргу, а нарахування 3% річних по грошових розрахунках є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора.

Передбачене законом право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, зокрема, у свої постанові від 08.04.2008 року у справі № 03/4190.

Відповідно до розрахунку, наведеному у позовній заяві, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в періоди з 10.09.2013 року по 27.02.2014 року, яка складає 618,62 грн.; з 28.02.2014 року по 22.04.2016 року, яка складає 2 597,46грн.; разом 3 216,08 грн.

Також позивач просить суд стягнути суму інфляційних втрат, за період з 10.09.2013 року по 27.02.2014, що становить 847,33 грн.; 28.02.2014 року по 22.04.2016 року, яка складає 32 298,39 грн.; разом 33 147,72 грн.

Судом здійснено перерахунок суми 3% річних та інфляційних втрат. За результатами здійсненого перерахунку, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 216,08 грн. - 3% річних, а також 33 147,72 грн. інфляційних втрат, підлягають до задоволення, як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи, не суперечать чинному законодавству та неоспорені відповідачем.

Відшкодування витрат позивача по сплаті судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ч.5 ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 32, 33, 43, 54, 82, 84,85, 116, 117 ГПК України, ст.ст. 20, 193, 202, 232 Господарського Кодексу України, ст. ст. 11,207, 241, 546, 712 Цивільного Кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", 46010, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 40-а, ідентифікаційний код юридичної особи 32578276 на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ", 49083, м. Дніпропетровськ , вул. Собінова, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 37212110 76 637,44 грн. боргу, з яких: 3 216,08 грн. 3% річних, 33 147,72 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 1 378,00 грн. в повернення сплачених судових витрат. Видати наказ.

3. Рішення набуває законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (підписання).

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор - апеляційне подання, протягом десяти днів з дня підписання рішення, через місцевий господарський суд.

4.Наказ видати стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

5.Повне рішення складене 22 липня 2016 року.

Суддя М.Є. Півторак