РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2016Справа №910/9824/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа-Транс ЛТД»

Про стягнення 800 Євро, що еквівалентно 22 425,34 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № б/н від 18.03.16.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа-Транс ЛТД» (далі - відповідач) про стягнення 800 Євро, що еквівалентно 22 425,34 грн., штрафу за порушення строків вивантаження вантажу за Договором-заявкою № 31 від 01.11.15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.16. порушено провадження у справі № 910/9824/16 та призначено її до розгляду на 14.06.16.

В зв'язку з неявкою в судове засідання 14.06.16. представника відповідача та з огляду на невиконання ним вимог ухвали суду від 01.06.16., розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України було відкладено на 14.07.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

24.06.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

14.07.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення на відзив відповідача.

В судовому засіданні 14.07.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 14.07.16. повторно не з'явився, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, відомості про місцезнаходження відповідача були встановлені судом під час прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, наданий відповідачем до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/9824/16.

В судовому засіданні 14.07.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами справи виникли правовідносини щодо надання відповідачем послуг по перевезенню вантажовідправнику (позивачу) за маршрутом 41100 Шостка-СН6373 Ennetburgen вантажу - дров сухих березових в ящиках на піддонах вагою 22 т, шляхом складання разового договору-заявки № 31 від 01.11.15. щодо організації перевезення вантажу автомобільним транспортом.

При цьому, рішенням Господарського суду Сумської області від 20.04.16. у справі № 920/112/16 встановлено, що на підставі, зокрема, разового договору-заявки № 31 щодо організації перевезення вантажу автомобільним транспортом від 01.11.15. відповідач надав послуги з перевезення вантажу позивачу.

Обставини, встановлені у справі № 920/112/16 суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили та діє рішення Господарського суду Сумської області від 20.04.16. у справі № 920/112/16, то встановлені ним факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи.

Отже, хоча разовий договір-заявка № 31 від 01.11.15. підписаний лише позивачем та скріплений лише його печаткою, з огляду на вказане вище, та з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги разовий договір-заявку № 31 від 01.11.15. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що за твердженням позивача, відповідач здійснив відвантаження товару із запізненням на 8 календарних діб, що зумовило нарахування штрафу та звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 65 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України та ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ч. 2 цієї статті положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Відповідно до абзацу 1 ст. 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно умов договору-заявки № 31 від 01.11.15. автомобіль мав бути поданий на завантаження товару 05.11.15. об 13:00 год. за адресою: АДРЕСА_1.

Автомобіль відповідача д.р.н. НОМЕР_2 вантажем був завантажений своєчасно, а саме: 05.11.15., митне оформлення товару також було здійснено своєчасно.

На підставі пункту 3 договору-заявки № 31 від 01.11.15. перевізник був зобов'язаний доставити товар на місце вивантаження 11.11.15. о 15:00 год. за адресою вантажоотримувача, вказаною в пункті 6 даного договору-заявки № 31.

В той же час, відповідач доставив товар вантажоотримувачу на вивантаження 19.11.15, тобто із запізненням на 8 календарних діб, що підтверджується відміткою вантажоотримувача в пункті 24 товарно-транспортної накладної (CMR) № 510731. При цьому, в пункті 24 товарно-транспортної накладної (CMR) № 510731 є відмітка про фактичну дату отримання вантажу та подачу перевізником вантажу до вивантаження: саме 19.11.15., печатка та підпис вантажоотримувача.

Вказане спростовує викладені відповідачем в своєму письмовому відзиві доводи про те, що ним допущено прострочення на 3 доби, а не на 8 діб.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 231 Господарського кодексу України передбачена можливість встановлення штрафних санкцій за порушення господарських зобов'язань, в тому числі у певній, визначеній грошовій сумі.

Виходячи із змісту ст. ст. 546, 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

У відповідності до ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 15 заявки № 31 від 01.11.15. сторони погодили застосування наступних штрафних санкцій: понаднормативний простой - 100 Євро/24 години; запізнення на завантаження/вивантаження - 100 Євро/24 години; неподання транспорту на завантаження більш, ніж 8 годин - 100 Євро.

Зважаючи на те, що запізнення із наданням Товариством з обмеженою відповідальністю «Європа-Транс ЛТД» автомобіля на вивантаження товару склало 8 діб, позивач нарахував штрафні санкції відповідно до п. 15 договору-заявки № 31 від 01.11.15., які в загальній сумі складають 800 EUR (8 діб х 100 Євро), що станом на час звернення ним до суду за офіційним курсом НБУ (28,031674 за один Євро) становить 22 425,34 грн.

Судом встановлено, що розмір штрафу позивачем розраховано вірно.

Отже, позов підлягає задоволенню повністю.

Щодо доводів відповідача про не направлення позивачем претензії протягом 45 діб, як те встановлено приписами ст. 315 ГК України, то суд відзначає, що вказане є правом, а не обов'язком позивача. Крім того, сторони не позбавлені права встановлювати штрафи в договорах-заявках в іноземній валюті.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа-Транс ЛТД» (03170, м. Київ, вул. перемоги, б. 20; ідентифікаційний код 32605152) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (41100, АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) штраф в розмірі 800 (вісімсот) Євро 00 євроцентів, що еквівалентно 22 425 (двадцять дві тисячі чотириста двадцять п'ять) грн. 34 коп., та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.07.16.

Суддя Т.М. Ващенко