ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" липня 2016 р.Справа № 916/1172/16

Позивач: Інститут післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту

Відповідач: Виконавчий комітет Одеської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства інфраструктури України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Одеської міської ради

про визнання недійсним свідоцтва

Суддя Цісельський О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність

від ВК ОМР: ОСОБА_2 - довіреність

від третьої особи МІУ: не зявився

від третьої особи РВ ФДМУ: ОСОБА_3 - довіреність

від третьої особи ОМР: ОСОБА_2 - довіреність

У відповідності до приписів ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголощувалась перерва з 14.06.2016р. до 12 год. 20 хв. 30.06.2016р.

СУТЬ СПОРУ: позивач, Інститут післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту, звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просить суд визнати недійним свідоцтво про право власності САС №935596 від 15.02.2010р. про реєстрацію за територіальною громадою міста ОСОБА_1 в особі Одеської міської ради на об'єкт державної власності, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 42 (нежитлова одноповерхова будівля, площею 212,7 кв.м.).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.05.2016р. позовну заяву (вх.№1253/16) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/1172/16, залучено Міністерства інфраструктури України до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, залучено Одеську міську раду до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Письмове клопотання представника відповідача (вх.№2-3489/16 від 30.06.2016р.) про продовження строку розгляду справи, судом задоволено, у зв'язку з чим, строк розгляду справи було продовжено на п'ятнадцять днів.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, однак письмовий відзив на позов суду не надав.

Представник Міністерства оборони України в судове засідання, призначене на 19.07.2016р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, що підтверджується підписом уповноваженого представника на розписці про відкладення розгляду справи від 30.06.2016р., свою позицію щодо позову суду не навів.

Представник Одеської міської ради проти задоволення позовних вимог заперечувала, однак письмову позицію щодо позову суду не надала.

Представник регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області заявлені позивачем позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях (вх.№18058/16 від 19.07.2016р.).

В процесі розгляду справи учасниками процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Інститут післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту є правонаступником Інституту післядипломної освіти керівних працівників та спеціалістів водного транспорту України та балансоутримувачем будівель, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 42, які знаходяться в державній власності.

На підставі ОСОБА_3 приймання-передачі від 01.08.1993р. позивач отримав будівлі від Чорноморського морського пароплавства.

25.05.1995р. Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації було видано Реєстраційне посвідчення на дві будівлі Інституту, про що свідчить запис в реєстраційній книзі №15м/с стр44р3128.

23.11.2007р. позивач отримав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №205317.

14.08.2009р. КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" видало позивачу ОСОБА_4 паспорт на будинок №42 по вул. Канатній з реєстровим номером 15мс-44-3128, в якому вказано дві будівлі.

Відповідно до Положення про Єдиний реєстр об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004р. №467, з метою ведення обліку об'єктів державної власності Фонд державного майна України формує та є розпорядником Єдиного реєстру об'єктів державної власності.

Інформацію по об'єктам державної власності вносять в реєстр органи управління, в даному випадку було Міністерство інфраструктури України.

Наказом Фонду державного майна України №622 від 23.03.2005р. затверджено Порядок та умови користування Єдиного реєстру об'єктів державної власності.

Відповідно до зазначеного Порядку позивачу надана відповідна інформація що знаходяться в його господарському віданні, яка внесена органом управління.

Таким чином, інформація про об'єкт державної власності з інвентарним №2984, який перебуває на балансі у Позивача, знаходиться в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності.

Данні про об'єкт державної власності з інвентаризаційним №2984, що знаходяться на балансі та в господарському віданні Інституту, містяться в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності.

На підставі рішення Одеської міської ради, без погодження та відома Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту, виконавчим комітетом Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності САС № 935596 від 15.02.2010р. про реєстрацію за територіальною громадою міста ОСОБА_1 в особі Одеської міської ради одної з будівель Інституту - нежитлової одноповерхової будівлі загальною площею 212,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Канатна 42.

Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.04.2010, №30253248.

Постановою Кабінету Міністрів України „Про проведення прозорої та конкурентної приватизації у 2015-2016 роках" №271 від 12 травня 2015р. до переліку об'єктів, що підлягають приватизації у 2016 році включено ЄМК Інститут післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту, який розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 42.

Наказом ФДМУ від 03.09.2015 №1288 Інститут післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту був включений у вищезазначений Перелік шляхом продажу на аукціоні.

На виконання вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та наказу ФДМУ, регіональним відділенням ФДМУ по Одеській області було прийнято рішення щодо приватизації ЄМК, про що видано наказ від 14.09.2015 р. №1148.

В ході підготовки Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту до передачі управління ЄМК до регіонального відділення було встановлено, що на обліку Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту у складі об'єктів нерухомості на земельній ділянці, яка закріплена за останнім значиться гараж, право власності на який оформлено за Одеською міською радою.

Гараж, який зазначений у технічному паспорті, знаходиться на балансі державної установи під назвою „кам'яна будівля (гараж)".

При цьому, доказів того, що Міністерство інфраструктури України надало погодження щодо передачі будівель позивача та частини земельної ділянки, що є державними об'єктами, іншим суб'єктам господарювання, що передбачено п.п.17, 18 та 28 ст.6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" від 21.09.2006р. №185, матеріали справи не містять.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що видача Виконавчим комітетом Одеської міської ради Свідоцтва про право власності САС №935596 від 15.02.2010 про реєстрацію за територіальною громадою міста ОСОБА_1 в особі Одеської міської ради на об'єкти державної власності є незаконною, з огляду на те, що ані Міністерством інфраструктури України, ані Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області згода на передачу цього об'єкту державної власності до комунальної власності не надавалась, а зазначена нежитлова будівля обраховується на балансі Інституту.

25.09.2015 трудовий колектив Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту звернувся листом № 559 до Одеського міського голови ОСОБА_5 з проханням скасувати рішення Одеської міської ради про реєстрацію права власності на одну з будівель Інституту по вул. Канатній 42 та скасувати свідоцтво про право власності САС № 935596 від 15.02.2010, про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

28.10.2015 Інститут отримав відповідь від 26.10.2015, №3241вих на вищевказаний лист, відповідно до якої скасування свідоцтва про право власності можливе лише в судовому порядку за відповідною позовною заявою зацікавлених осіб.

З врахуванням наведеного, позивач був змушений звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних правових підстав.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів.

Кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Метою подання такого позову є усунення невизначеності у субєктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення субєктивного права особою.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Крім того, суд зазначає, що підстава позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави.

Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Як правило, підстава має складний фактичний склад.

Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зобовязання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Статтею 329 цього Кодексу встановлено, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ч.3 ст.136 ГК Укрїани щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Частинами 1 та 2 ст.139 ГК України встановлено, що майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів.

За приписами ст.141 ГК України До державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу.

Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Кабінет Міністрів України встановлює перелік державного майна, яке безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад (комунальну власність).

Передача об'єктів господарського призначення з державної у комунальну власність здійснюється в порядку, встановленому законом.

Не можуть бути об'єктами передачі з державної у комунальну власність підприємства, що здійснюють діяльність, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.

Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб'єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

Відчуження суб'єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Продаж суб'єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється лише на конкурентних засадах.

Не може бути вкладом у спільну діяльність майно, яке належить до основних фондів підприємств державної власності, що не підлягають приватизації.

Згідно з положеннями ч.1 ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади (в даному випадку жителів міста) самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі (п.п.1, 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 року №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсним актів державних чи інших органів").

Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Статтею 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.

Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб'єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Суд враховує правову позицію, висловлену у листі Верховного Суду України ОСОБА_3 практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014, про те, що питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих суб'єктами владних повноважень, може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п.10 ч.2 ст.16 ЦК, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Слід зазначити, що така позиція підтверджена й судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі №927/19/13-г, якою підтверджено правильність застування норм права судами попередніх інстанцій під час прийняття рішення про задоволення позову про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу, і перегляду цього судового рішення.

Відповідно до п.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Доказів того, що Міністерство інфраструктури України надало погодження щодо передачі будівель позивача та частини земельної ділянки, що є державними об'єктами, іншим суб'єктам господарювання, що передбачено п.п.17, 18 та 28 ст.6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" від 21.09.2006р. №185, матеріали справи не містять.

Отже, з огляду на встановлені судом порушення права власності позивача на відповідне нерухоме майно, позовна вимога про визнання недійним свідоцтво про право власності САС №935596 від 15.02.2010р. про реєстрацію за територіальною громадою міста ОСОБА_1 в особі Одеської міської ради на об'єкт державної власності, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 42 (нежитлова одноповерхова будівля, площею 212,7 кв.м.) підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч.1 ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійним свідоцтво про право власності САС №935596 від 15.02.2010р. про реєстрацію за територіальною громадою міста ОСОБА_1 в особі Одеської міської ради на об'єкт державної власності, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 42 (нежитлова одноповерхова будівля, площею 212,7 кв.м.).

3. Стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1, код ЄДРЮОФОПГФ 04056919) на користь Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту (65014, м. Одеса, вул. Канатна, 42, код ЄДРЮОФОПГФ 01126008) витрати на оплату судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає чинності в порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України.

Повний тест рішення складено 25 липня 2016 р.

Суддя О.В. Цісельський