КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р. Справа№ 910/8976/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Смірнової Л.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Гуща В.О. за довіреністю;

відповідача: Гладунов М.Ю. за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016

у справі № 910/8976/16 (головуючий суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Концерну "Техновоєнсервіс"

до Міністерства оборони України

про стягнення 166 316,71грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №910/8976/16 позов задоволено повністю, стягнуто з Міністерства Оборони України на користь Концерну "Техвоєнсервіс" інфляційні в сумі 166 316 грн. 71 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки акт №4 приймання-передавання надання послуг за договором №294/14/8 був підписаний з боку позивача 27.02.2015, а з боку відповідача - 23.10.2015, тому вірним є розрахунок інфляційних за період з листопада 2015 по лютий 2016, що становить 18813,36 грн., однак заборгованість в сумі 583567,40 грн. не була бюджетною, тому стягнення інфляційних за рахунок видатків на 2016 рік неможливе. Також судом необґрунтовано зроблено висновок про преюдиціальність фактів, встановлених судовими рішеннями у справі №910/30432/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2016 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Ткаченка Б.О., Чорної Л.В.), апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 18.07.2016.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.07.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Чорної Л.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/8976/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Ткаченка Б.О., Смірнової Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у скарзі.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін, оскільки зобов'язання за договором виконані належним чином, однак відповідачем було істотно порушені строки оплати.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

02.07.2014 між позивачем - Концерном "Техвоєнсервіс", як виконавцем, та відповідачем - Міністерством Оборони України, як замовником, було укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти № 225/к/77-14Д (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору виконавець зобов'язаний у 2014 році надати послуги з капітального ремонту автомобільної техніки та спеціальної автомобільної техніки Збройних Сил України, двигунів та агрегатів до неї за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені в календарному плані надання послуг (додаток 1 до Договору), що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити ці послуги.

Ціна договору становить 6 214 999,87 грн. В ціну послуг з капітального ремонту автомобільної техніки включена вартість запасних частин, нових автомобільних акумуляторних батарей, нових автомобільних шин тільки для автомобілів КРАЗ-255Б, 255В та витратних матеріалів, які необхідні для проведення ремонту (п.п. 3.1, 3.2 Договору).

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що розрахунки з виконавцем здійснюються за фактично надані послуги протягом двадцяти банківських днів, з дати підписання замовником акту приймання наданих послуг, відповідно до наданих виконавцем рахунків.

У пункті 4.5 Договору сторони визначили, що замовник має право за письмовим погодженням між сторонами, керуючись нормами чинного законодавства та вимогами підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" від 23.04.2014 № 117, відповідно до належним чином оформленого рішення Міністра оборони України, як головного розпорядника, здійснювати попередню оплату в розмірі до 30% на строк, що не перевищує одного місяця.

Термін проведення капітального ремонту автомобільної техніки встановлюється календарним планом надання послуг. Місце проведення капітального ремонту: 18000, м. Черкаси, вул. Чорновола, 277, філія Концерну "Техвоєнсервіс" "Черкаський автомобільний ремонтний завод" ( п. 5.1 Договору).

Відповідно до п. 5.14 договору приймання автомобільної техніки після проведення капітального ремонту здійснюється власними силами замовника та оформляється актом приймання-передавання автомобільної техніки.

Датою виконання зобов'язань замовником є дата повного розрахунку з виконавцем згідно умов договору, зі складанням акту звіряння розрахунків (п. 5.18 Договору).

У пунктах 10.1, 10.2 Договору встановлено, що він набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами і діє до 31.12.2014 р., а з питань розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Закінчення строків договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, які мали місце під час дії договору.

На виконання умов Договору позивач здійснював капітальний ремонт автомобільної техніки, у тому числі згідно акту №4 від 27.02.2016 на суму 583,567,40 грн. (у тому числі ПДВ).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2016 у справі №910/30432/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016, а отже набрало законної сили, стягнуто з Міністерства Оборони України на користь Концерну "Техвоєнсервіс" заборгованість у сумі 583 567 грн. 40 грн. за Договором та актом №4 від 27.02.2016.

Вказаним рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2016 у справі №910/30432/15 встановлено, що на виконання своїх зобов'язань позивач надав відповідачу послуги, передбачені умовами договору № 225/к/77-14Д від 02.07.2014 р., на суму 583 567,40 грн., що підтверджується актом приймання-передавання наданих послуг № 4, підписаним обома сторонами 27.02.2015 р. без заперечень та зауважень до якості та обсягу виконаних робіт. Однак, відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати наданих послуг та виконані роботи не оплатив, внаслідок чого утворилась зазначена заборгованість.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами .

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про преюдиційність факту надання позивачем відповідачу послуг, передбачених умовами договору № 225/к/77-14Д від 02.07.2014 р., на суму 583 567,40 грн., що підтверджується актом приймання-передавання наданих послуг № 4, підписаним обома сторонами 27.02.2015 р. без заперечень та зауважень до якості та обсягу виконаних робіт.

Також матеріалами справи підтверджується, що на примусове виконання зазначеного рішення Господарського суду міста Києва було наказ від 26.02.2016р. про стягнення з Міністерства Оборони України) на користь Концерну "Техвоєнсервіс" заборгованість у сумі 583 567, 40 грн., який в подальшому було пред'явлено для безспірного списання до Державної казначейської служби України.

28.03.2016 Державною казначейською службою України було списано кошти в зазначеній сумі з рахунків Міністерства оборони України та перераховано Концерну "Техвоєнсервіс".

У зв'язку із викладеним, позивачем, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховані інфляційні за період з квітня 2015 року (початок перебігу прострочення платежу) по березень 2016 року (дата здійснення розрахунку), розмір яких становить 166 316,71 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору про закупівлю послуг за державні кошти № 225/к/77-14Д, який за правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи погашення заборгованості відповідача за Договором відбулось при виконанні рішення у справі № 910/30432/15 від 21.01.2016р. лише 28.03.2016р., тому позивач просив стягнути з відповідача 166316,71 грн. інфляційних за період з квітня 2015 року по березень 2016 року.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у своїх постановах (зокрема: від 20.12.2010 N 10/25, від 04.07.2011 N 13/210/10, від 12.09.2011 N 6/433-42/183, тощо) викладав правову позицію щодо застосування ст. 625 ЦК України та зазначав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно з абз. 3, 4 п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Нарахування позивачем інфляційних втрат за період з квітня 2015 року по березень 2016 року відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству та судовим рішенням у справі №910/30432/15, якими встановлений факт підписання обома сторонами акту приймання-передавання наданих послуг № 4 саме 27.02.2015 р., отже, з врахуванням п.4.1 Договору, зобов'язання по оплаті послуг у відповідача виникло з 01.04.2016, при цьому розрахунок інфляційних втрат є арифметично та методологічно вірним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо посилань апелянта на неможливість стягнення інфляційних у зв'язку із відсутністю відповідного бюджетного фінансування на 2016 рік, то зазначені доводи відхиляються колегією суддів, оскільки відсутність у боржника необхідних коштів, у тому числі у зв'язку із закінченням бюджетного року, не є обставиною, з якою пов'язується звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі № 910/8976/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі № 910/8976/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/8976/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.Г. Смірнова

Б.О. Ткаченко