ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2016 р.Справа № 922/1741/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Система прогресивної очистки", м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 1449,29 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Бортнікова А.Г., дов. від 10.11.2015р.;

Представник відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Система прогресивної очистки", м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з утримання міських територій № УТ660 від 01.11.2014р. в розмірі 1449,27 грн., з яких: 1341,58 грн. - основна заборгованість, 56,32 грн. - пеня, 4,41 грн. - 3% річних, 46,96 грн. - інфляційні витрати. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 02.06.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 21.06.2016р. о 10:30 год.

Ухвалою господарського суду від 21.6.2016р. розгляд справи відкладався на 19.07.2016р. об 11:45 год.

19.07.2016р., представником позивача, через канцелярію суду, надано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 23686). в якій позивач, посилаючись на сплату відповідачем суми основної заборгованості за договором про надання послуг з утримання міських територій № УТ660 від 01.11.2014р., в розмірі 1341,58 грн., що підтверджується випискою з реєстру кредитових платежів від 06.07.2016р., просить суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 56,32 грн. - пені, 4,41 грн. - 3% річних, 46,96 грн. - інфляційних втрат. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Згідно частини 5 статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи викладене, суд приймає дану заяву до розгляду як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству, розгляд справи продовжено з її врахуванням.

У судовому засіданні 19.07.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву суду не надав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином за адресою зазначеною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на 17.06.2016р., про що свідчать відмітки про направлення ухвал суду, які направлялась на адресу відповідача. Як свідчать матеріали справи, ухвали суду повернулись на адресу суду з відміткою відділення зв'язку "за закінченням терміну зберігання".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статтею 4-3 та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення повноважного представника позивача, судом встановлено наступне.

01.11.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Системи прогресивної очистки" (виконавець, позивач) було укладено договір № УТ660, відповідно до п.1.1 якого виконавець зобов'язувався надавати послуги з утримання міських територій, частина яких є прилеглою до об'єкту замовника, яка зазначена у Додатку №1 до даного договору, а замовник зобов'язувався своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором.

Пунктами 2 та 3 даного договору сторони погодили перелік послуг, які виконавець повинен надавати замовнику, а також визначили порядок вимірювання їх обсягу та визначення їх якості.

Відповідно до п.4.1 даного договору, вартість послуг за даним договором за рік складає 2579,64 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 429,96 грн., що визначено на підставі Розрахунку вартості послуг з утриманням міських територій І класу інтенсивності пішохідного руху (Додаток №2).

Згідно п. 4.1.1 договору, вартість послуг за місяць становить: 214,97 грн.

Пунктом 4.2 сторони передбачили, що оплата за надані послуги здійснюється шляхом попередньої оплати суми, визначеної у п. 4.1.1 договору, до 5 числа розрахункового періоду.

Відповідно до п. 4.5 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць.

Згідно з п. 7.1.1 даного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по дійсному договору, замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

Пунктами 12.1-12.2 договору сторони передбачили, що даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.10.2015 року включно, але у будь-якому разі - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по договору. Договір вважається продовженим на цих самих умовах на кожний наступний календарний рік, якщо за 30 календарних днів до дати припинення його дії жодна із сторін не надасть письмовий мотивований намір припинити його дію.

Факт надання послуг відповідачу за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015 р. підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі виконаних робіт.

Як зазначав позивач, на виконання умов договору № УТ660, ним було надано відповідачу відповідні послуги за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015р. на загальну суму 2271,52 грн., однак відповідач не виконав належним чином умови договору в частині оплати послуг, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 1341,58 грн.

Разом з тим, позивачем надано суду підписаний сторонам акт звірки - взаєморозрахунків станом на 14.06.2016р., згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015 р. становить 1341,58 грн.

Крім того, позивач звертався до відповідача з претензією (№ 861-ут від 18.04.2016р.), в якій просив останнього перерахувати наявний у відповідача борг перед позивачем у розмірі 1341,58 грн. відповідно до договору про надання послуг з утримання міських територій №УТ660 від 01.11.2014р.

На дату звернення до суду з відповідним позовом зазначена сума заборгованості відповідачем у добровільному порядку сплачена не була, що і стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про стягнення на свою користь суми основної заборгованості в розмірі 1341,58 грн., пені в розмірі 56,32 грн., 3% річних в розмірі 4,41 грн., інфляційних втрат в розмірі 46,96 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦКУкраїни, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 1 статті 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за оплату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилось неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт надання послуг відповідачу за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015 р. підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких відповідачу було надано відповідні послуги на загальну суму 2271,52 грн., однак відповідач, на час звернення позивача до суду, не виконав належним чином умови договору в частині оплати послуг, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 1341,58 грн.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Правомірність нарахування відповідачу суми заборгованості в розмірі 1341,58 грн. підтверджується також сплатою відповідачем 06.07.2016р. даної суми заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо сплати суми заборгованості перед позивачем виконав із порушенням встановленого договором строку виконання, у зв'язку із чим позивачем нарахована відповідачу пеня у розмірі 56,32 грн., 4,41 грн. - 3% річних, 46,96 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з п. 7.1.1 даного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по дійсному договору, замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № УТ660 від 01.11.2014р., позивач нарахував відповідачеві пеню, за період з 20.04.2016р. по 30.05.2016р., яка, за розрахунком позивача, складає 56,32 грн.

Судом зроблено власний розрахунок суми пені, в зв'язку з чим суд зазначає, що розрахунок позивача є меншим за розрахунок суду, тому наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобов'язань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про задоволення суми пені, в розмірі 56,32 грн., пред'явленої позивачем до стягнення з відповідача.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Зробивши власний розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, суд задовольняє позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 4,41 грн. та 46,96 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання, як правомірні та обґрунтовані.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи прогресивної очистки" обґрунтовані, доведені матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати в даній справі покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, і. н. НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи прогресивної очистки", (61052, м. Харків, вул. Благовіщенська (Карла Маркса), буд. 24, ) пеню у розмірі 56,32 грн., 3% річних у розмірі 4,41 грн, інфляційних втрат у розмірі 46,96 грн. та 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.07.2016 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/1741/16