ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016 Справа №917/783/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 28100

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", юр.адреса: вул. Будька, 45-А, м. Гадяч, Полтавська область, 37300; поштова адреса: вул. Червоногвардійська, 45-А, м. Лозова, Харківська область, 64600

про стягнення суми основного боргу, 3% річних

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 15.06.2015

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складення повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: Розглядається позов про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 15/05 про перевезення вантажів від 15.05.2015 у розмірі 240483,76 грн, з яких: основний борг - 23885,00 грн; 3% річних - 598,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань в частині своєчасної оплати за надані послуги.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, посилаючись на пропуск позивачем встановленого ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд встановив:

15.05.2015 ТОВ Лозівський молочний завод (ОСОБА_3) та ФОП ОСОБА_4 (Перевізник) уклали договір № 15/05 про перевезення вантажів.

Згідно з п. 1.1. договору, ОСОБА_3 - ТОВ Лозівський молочний завод доручає, а Перевізник - ФОП ОСОБА_1 на умовах даного договору транспортними засобами, за відповідну плату здійснює перевезення визначеного товаротранспортними накладними вантажу з визначеного ОСОБА_3 місця завантаження до пункту його розвантаження. Вантажем за цим договором є молоко коров'яче незбиране та інша молочна продукція/сировина вказана в Заявках.

Вантаж вважається прийнятим Перевізником для перевезення в пункті його завантаження з моменту оформлення накладної на цей вантаж (п. 1.3).

Відповідно до п. 5.1. договору, розрахунки за договором здійснюються у безготівковій формі, в національній валюті України, шляхом перерахування ОСОБА_3 грошових коштів на поточний рахунок Перевізника протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання ОСОБА_3 приймання-передачі наданих послуг та отримання ОСОБА_3 документів згідно пункту 5.2. даного договору.

Згідно з п. 5.2. договору, підставою для розрахунку за договором є: рахунок Перевізника з додатком про розрахунок вартості перевезення, підписаний ОСОБА_5 приймання-передачі наданих послуг, оригінал товарно-транспортних накладних з відміткою Вантажовідправника, Вантажоодержувача, водія Перевізника.

На виконання умов договору , у травні 2015 року Перевізник надав ОСОБА_3 послуги по перевезенню молока коров'ячого незбираного та іншої молочної продукції/сировини, що підтверджується ОСОБА_3 здачі-приймання виконаних робіт (послуг) № 1/Л від 16.05.2015 на суму 23885,00 грн.

Відповідач вчасно не здійснив розрахунок з позивачем за надані послуги, чим порушив умови спірного договору.

Як вбачається в матеріалів справи 17.03.2016 на адресу ОСОБА_3 - відповідача направлялась Претензія № про сплату заборгованості за послуги перевезення вантажів на суму 23885,00 грн.

Проте, як вказує позивач, Претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Зазначене стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по договору №15/05 про перевезення вантажів від 15.05.2015 за надані послуги в розмірі 23885,00 грн та 598,76 грн - 3% річних за прострочення грошового зобовязання. Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Враховуючи вищезазначені положення законодавства України, між сторонами склалися господарські правовідносини засновані на умовах договору перевезення.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст. 193 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт наявності заборгованості відповідача у розмірі 60328,50 грн документально підтверджений, та не спростований відповідачем.

Доказів виконання зобов'язань щодо оплати наданих послуг в сумі 60328,50 грн, на момент розгляду спору, відповідач не надав.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума 3% річних складає 598,76 грн за період з 26.05.2015 по 25.04.2016. Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності.

Суд погоджується із заявою відповідача щодо наявності підстав застосування строків позовної давності.

За приписами ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Частиною 1 ст. 253 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем у відзиві на позов, транспортні послуги з перевезення надані позивачем 16.05.2015, акт здачі - приймання робіт (послуг)№1/Л підписаний сторонами 16.05.2015.

У відповідності до п. 5.1. договору, розрахунки за договором здійснюються у безготівковій формі, в національній валюті України, шляхом перерахування ОСОБА_3 грошових коштів на поточний рахунок Перевізника протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання ОСОБА_3 приймання-передачі наданих послуг та отримання ОСОБА_3 документів згідно пункту 5.2. даного договору.

Оплата наданих послуг мала бути здійснена до 01.06.2015 включно. Отже, строк позовної давності починає відлік з 02.06.2015.

Як вбачається з відтиску на конверті позивач звернувся до суду з даним позовом 06.05.2016, тобто поза межами шестимісячного строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Як роз'яснено у п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10).

У п. 5.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10 роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Крім того, як роз'яснено у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ № 10, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не вказано.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, згідно зі статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі вищевикладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають та відхиляються судом у зв'язку із спливом позовної давності та не встановленням судом поважних причин її пропуску.

Судовий збір покладається на позивача, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 256 - 257, 266 - 267, 526 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України, ст.ст. 32 - 33, 43 - 44, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 26.07.2016

Суддя Д.М. Сірош