ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 липня 2016 р. Справа № 918/328/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М. розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Ферарі"

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення в сумі 166 524,81 грн.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : ОСОБА_2 (довіреність №7 від 12.05.2015р.).

ОСОБА_3 (довіреність №7 від 12.05.2015р.).

Від відповідача : ОСОБА_4 (довіреність №16-16 від 04.01.2016р.).

Суть спору: Приватне підприємство "Ферарі" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення в сумі 136 807,22 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 14.12.2012 року між відповідачем та позивачем укладено Договір генпідряду №29-12 на виконання послуг поточного ремонту автомобільної дороги місцевого значення Т1811-Немовичі-Березне-В.Межиричі-Федорівка км 4+600 - км 7+600. Позивач виконав поточний ремонт автомобільної дороги, а відповідач прийняв роботу, що підтверджується актом виконаних робіт б/н за грудень 2012 року, згідно з яким вартість виконаних робіт складає 211 681 грн.

Відповідач взятий на себе обов'язок по оплаті виконаних робіт своєчасно не виконав, у зв'язку з чим рішенням Господарського суду Рівненської області від 13.05.2015 року у справі № 918/421/15 з нього стягнуто на користь позивача заборгованість в розмірі 170 370,19 грн.

Незважаючи на наявність судового рішення відповідач до належного виконання грошового зобовязання не приступив, заборгованість відповідача становить 170 370,19 грн.

У зв'язку з несплатою заборгованості позивачем у порядку ст. 625 ЦК України нараховано 121 473, 93 грн. інфляційних втрат та 15 333,29 грн. 3% річних, які останній просить суд стягнути у цій справі.

Ухвалою суду від 05.05.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження, справу призначено до слухання на 17.05.2016р.

17.05.2016р. представник відповідача, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог.

Ухвалою суду від 17.05.2016р. розгляд справи відкладено на 14.06.2016р.

31.05.2016р. через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про участь його представника у судовому засіданні у режимі відеоконференції, проведення якої позивач просив доручити Господарському суду Кіровоградської області.

Відповідно до частини 1 статті 741 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Судом дане клопотання задоволено.

14.06.2016р. представник позивача, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав заяву про застосування строку позовної давності.

Ухвалою суду від 14.06.2016р. розгляд справи відкладено на 30.06.2016р.

17.07.2016р., через службу діловодства господарського суду від позивача надійшло заперечення на заяву про застосування строку позовної давності.

21.06.2016р. через відділ канцелярії та документального забезпечення від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з відповідача 151 191,52 грн. інфляційних та 15 333,29 грн. 3% річних.

За клопотанням відповідача в порядку ст. 69 ГПК України ухвалою суду від 30.06.2016р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 19.07.2016р., розгляд справи відкладено на 19.07.2016р.

В судовому засіданні 19.07.2016р. представники позивача підтримали позовні вимоги, вказані у позовній заяві, а представник відповідача позовні вимоги заперечив та просив суд застосувати строк позовної давності.

За таких обставин, керуючись ст. 75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу та вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

В результаті розгляду матеріалів справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

22.11.2012р. між Приватним підприємством "Ферарі" (надалі субпідрядник) та Дочірнім підприємством "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (надалі генпідрядникник) укладено договір ген підряду № 29-12 (надалі договір), у відповідності до п.1.1 якого генпідрядник доручає, а субпідрядник зобовязується надати послуги з поточного ремонту автомобільної дороги місцевого значення Т1811-Немовичі-Березне-В.Межиричі-Федорівка км 4+600 - км 7+600 за рахунок коштів державного бюджету.

У відповідності до п. 2.1. договору, календарна дата початку робіт листопад 2012 року, кінцевий строк закінчення робіт грудень 2012 року.

Пунктом 3.1. договору визначено, що загальна вартість робіт за договором є орієнтовною і складає 300 000 грн. в т.ч. ПДВ 50 000 грн.

Відповідно до п. 8.1 Договору, розрахунки за виконані роботи по цьому договору здійснюються шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок Субпідрядника.

Відповідно до п. 9.1. договору, приймання-передача виконаних робіт оформляється актом приймання робіт (форма КБ-2в).

Пунктом 15.1 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Договір набирає чинності з дня підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2012 року (п. 18.2 договору).

Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач виконав, а відповідач прийняв роботи, обумовлені договором, що стверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року. Загальна вартість виконаних робіт склала 211 681 грн.

Відповідач взятий на себе обов'язок по проведенню розрахунків у добровільному порядку не виконав, у зв'язку з чим рішенням Господарського суду Рівненської області від 13.05.2015 року у справі № 918/421/15 з відповідача на користь позивача стягнуто 170 370,19 грн. основної заборгованості за договором та 3 407,40 грн. судового збору.

29.05.2015р. на виконання рішення Господарського суду Рівненської області № 918/421/15 від 13.05.2015р. судом видано відповідний наказ.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.07.2015р. рішення Господарського суду Рівненської області від 13.05.2015р. у справі №918/421/15 залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" без задоволення.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати виконаних робіт позивачем нараховано 151 191,52 грн. інфляційних втрат за період з травня 2013 року по квітень 2016 року та 15 333,29 грн. 3% річних за період з 29.04.2013 р. по 28.04.2016 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Статтею 318 ГК України, ст. 875 ЦК України передбачено, що за договором на капітальне будівництво одна сторона (підрядник) зобов'язується своїми силами і засобами на замовлення другої сторони (замовника) побудувати і здати замовникові у встановлений строк визначений договором об'єкт відповідно до проектно-кошторисної документації або виконати зумовлені договором будівельні та інші роботи, а замовник зобов'язується передати підряднику затверджену проектно-кошторисну документацію, надати йому будівельний майданчик, прийняти закінчені будівництвом об'єкти та оплатити їх.

За ч. 4 ст. 882 ЦК України, п. 91 Постанови КМ України від 01.08.2005 року № 668 "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до ч. 5 ст. 321 ГК України, ч. 1 ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з п. 96 Постанови КМ України від 01.08.2005 року № 668 "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" підписання акта приймання-передачі є підставою для проведення остаточних розрахунків між сторонами.

Договором підряду може бути передбачено, що оплата виконаних робіт проводиться після прийняття замовником закінчених робіт (об'єкта будівництва) або поетапно проміжними платежами в міру виконання робіт. У договорі підряду сторони можуть передбачати надання замовником авансу з визначенням порядку його використання (п. 98 Постанови КМ України від 01.08.2005 року № 668 "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві").

Пунктом 99 Постанови КМ України від 01.08.2005 року № 668 "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" передбачено, що розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі документів про обсяги виконаних робіт та їх вартість. Документи про виконані роботи та їх вартість складаються і підписуються підрядником та передаються замовнику. Замовник перевіряє ці документи і в разі відсутності зауважень підписує їх. Після підписання документів замовник зобов'язаний оплатити виконані роботи.

Як встановлено судом із матеріалів справи, оскільки умовами договору не визначено іншого строку проведення оплати за виконанні роботи, отже така оплата мала відбутися згідно з вимогами чинного законодавства - після виконання робіт та підписання акта виконаних робіт, яким таке виконання підвереджується.

У свою чергу, у матеріалах справи міститься акт приймання виконаних робіт за грудень 2012 року, який не містить дати його складення та підписання.

Відповідно до ч. 1 ст.ст. 251 та 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (ст. 253 ЦК України, ч. 3 ст. 254 ЦК України ).

Таким чином, беручи до уваги наведені норми матеріального права, строк, що обчислюється місяцями, закінчується в останній день місяця, у даному випадку - 31.12.2012 року.

Враховуючи викладене та перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 151 191,52 грн. за період з травня 2013 року по квітень 2016 року та 15 333,29 грн. 3% річних за період з 29.04.2013р. по 28.04.2016р. є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим відповідачем у справі подано заяву про застосування позовної давності щодо заявлених позовних вимог про стягнення 3% та інфляційних.

Судом з наявних матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 28.04.2016р., що стверджується штемпелем на конверті, проставленим підприємством звязку.

За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

До вимог про стягнення сум процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (п.п. 3.4., 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10.06.2015 р. у справі № 6-267цс15).

Судом з умов договору, пояснень позивача у справі та наявних матеріалів справи встановлено, що 3% річних та інфляційні нараховані позивачем на суму робіт, виконаних у грудні 2012 року, отже оплата мала відбутися у січні 2013 року (з урахуванням святкових та вихідних днів - 03.01.2013 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наведеного вбачається, що момент, з яким пов'язується початок перебігу позовної давності, розпочинається з наступного дня після настання строку виконання зобов'язання або з дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (а не з дня її пред'явлення), та є єдиним для будь-якого виду зобов'язань: як основного, так і додаткових.

Враховуючи викладене, перебіг позовної давності для нарахування 3% річних та інфляційних розпочав свій перебіг після виконання робіт та їх здачі відповідачу (грудень 2012 року), тобто з 03.01.2013 року і, відповідно, закінчився 03.01.2016 року.

Слід зазначити, що саме після здачі виконаних робіт у позивача виникло також право пред'явлення вимоги до відповідача про виконання зобов'язання.

Таким чином, позивач мав право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних, нарахованих за період з травня 2013 року по квітень 2016 року, починаючи з 03.01.2013 року по 03.01.2016 року, тоді як подав позовну заяву, як зазначалося, лише 28.04.2016 року.

Отже, позивачем подано позовну заяву про стягнення 3% річних та інфляційних після спливу позовної давності.

Судом також досліджено обставини, пов'язані із вчиненням відповідачем дії, що свідчать про визнання ним сум, що є предметом даного спору.

Так, ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що мало місце переривання перебігу позовної давності щодо основної суми заборгованості, зокрема шляхом укладання угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.02.2014р. та звернення позивача до суду з відповідним.

Водночас, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (вказане також викладене у підп. 4.4.1. п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак, можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги (вказане також викладене п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

З наявних матеріалів справи та пояснень присутніх представників сторін судом не встановлено обставин, пов'язаних із вчиненням відповідачем дії, що свідчать про визнання ним 3% річних та інфляційних.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для визнання причин пропуску позовної давності поважними.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено "26" липня 2016 року

Суддя Горплюк А.М.