ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2016 р. Справа № 918/408/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Конончук С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Рівненської міської ради

про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання

за участі представників сторін:

від позивача-1 - ОСОБА_3, довіреність № 42 від 19.02.2016р.;

від позивача-2 - ОСОБА_3, довіреність № 41 від 19.02.2016р.;

від відповідача - ОСОБА_4, довіреність № 08-946 від 10.05.2016р.

В судовому засіданні 1 серпня 2016 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулися до господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 7 березня 2006 року між ними та Рівненською міською радою (далі ОСОБА_5) був укладений договір оренди землі, за умовами якого позивачам для реконструкції магазину товарів промислової групи з добудовою відповідачем було передано в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 732 м2, розташовану за адресою: місто Рівне, вул. Гетьмана Сагайдачного, 5. У той же час враховуючи постійне одностороннє необґрунтоване збільшення орендної плати за орендовану позивачами ділянку, а також у звязку з тим, що частина вказаної ділянки загальною площею 582,3 м2 не використовується позивачами, а перебуває у фактичному користуванні інших осіб, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулися до ОСОБА_5 із заявою про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою, що була предметом спірного договору.

ОСОБА_5 у встановлений законом строк не було розглянуто та вирішено по суті дане звернення позивачів, останні, посилаючись на статті 627, 652, 653 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статтю 141 Земельного кодексу України (далі ЗК України) та статті 13, 31 Закону України "Про оренду землі", просили суд розірвати укладений між сторонами договір оренди від 7 березня 2006 року.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 6 червня 2016 року позовну заяву від 2 червня 2016 року № 1 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/408/16, розгляд якої призначено на 4 липня 2016 року.

Ухвалою суду від 4 липня 2016 року розгляд справи відкладено на 18 липня 2016 року.

До початку призначеного судового засідання 18 липня 2016 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 15 липня 2016 року № 05 2778 (а.с. 46-48), в якому остання заперечила проти позову з огляду на те, що спірний договір не був розірваний у звязку з ненаданням позивачами відповідачу необхідного переліку документів, що позбавило ОСОБА_5 можливості підготувати відповідний проект рішення про припинення права оренди земельної ділянки та розірвання спірного договору. Крім того, твердження позивачів про ігнорування ОСОБА_5 їх запитів, на думку відповідача, не відповідають дійсності, оскільки на всі звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_6 у встановлений законом строк були надані відповіді. Також відповідач вказав на необґрунтованість посилань позивачів на постійне одностороннє необґрунтоване збільшення орендної плати за орендовану ділянку, оскільки таке збільшення відбувалося у звязку зі зміною законодавчо закріпленої ставки розміру орендної плати.

У судовому засіданні 18 липня 2016 року оголошувалася перерва до 1 серпня 2016 року.

22 липня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивачів надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на обґрунтування проти відзиву. (а.с.59-69).

В судовому засіданні 01.08.2016 року представником відповідача подана суду журнал вихідної кореспонденції по зверненнях фізичних осіб Управління земельних відносин 01.07.15 по 21.04.2016 (а.с.70-72).

Представник позивачів у судовому засіданні 1 серпня 2016 року підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 15 липня 2016 року № 05 2778.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

7 березня 2006 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був підписаний договір оренди землі, за умовами якого остання для реконструкції магазину товарів промислової групи з добудовою передала позивачам у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 732 м2, розташовану за адресою: місто Рівне, вул. Гетьмана Сагайдачного, 5 (а.с. 9-12).

Даний договір підписаний позивачами та уповноваженим представником відповідача, скріплений печаткою ОСОБА_5, посвідчений 7 березня 2006 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрований в реєстрі за № 945, а також зареєстрований Рівненською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 квітня 2006 року за № 01.

На виконання умов вищезазначеної угоди 14 березня 2006 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі в оренду земельної ділянки загальною площею 732 м2, розташованої у місті Рівному по вулиці Гетьмана Сагайдачного, 5 (а.с. 14).

За пунктом 8 вищенаведеного договору останній укладено на 50 років. Після закінчення строку договору орендарі мають переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендарі повинні не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до пункту 35 цієї угоди дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарями земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; смерті фізичної особи-орендаря.

Пунктом 36 цього правочину встановлено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

За змістом пункту 41 зазначеного договору останній набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

У своїй позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 посилалися на те, що ОСОБА_5 в порушення вимог Закону України "Про звернення громадян" не було розглянуто та надано відповіді на їх заяву від 19 лютого 2016 року про добровільну відмову від права користування спірною земельною ділянкою (а.с. 50).

Проте вказані твердження оцінюються судом критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вищезазначене звернення було скероване ОСОБА_5 до Управління земельних відносин для розгляду по суті.

Зі змісту наявної у матеріалах справи копії листа-відповіді Управління земельних відносин виконавчого комітету ОСОБА_5 від 1 березня 2016 року № 01-11/432 (а.с. 51) на даний запит позивачів вбачається, що останнім було запропоновано в місячний термін надати витяг з Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку, довідку з ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про відсутність заборгованості по орендній платі за землю та підтверджуючі документи щодо відчуження нерухомого майна, розташованого на даній земельній ділянці.

З матеріалів справи також вбачається, що листом від 31 березня 2016 року № 01-11/432 (а.с. 52) Управління земельних відносин виконавчого комітету ОСОБА_5 повідомило позивачів про відсутність можливості розглянути по суті їх заяву про добровільну відмову від права користування спірною земельною ділянкою з огляду на неподання позивачами вищенаведених необхідних документів.

З огляду на викладене, твердження позивачів про залишення без розгляду їх заяви про добровільну відмову від права користування спірною земельною ділянкою визнаються судом необґрунтованими.

Також в обґрунтування своїх вимог про розірвання договору оренди землі від 7 березня 2006 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вказували на те, що частина спірної земельної ділянки загальною площею 582,3 м2 не використовується позивачами, а перебуває у фактичному користуванні інших осіб, зокрема, квартиронаймачів, у тому числі для здійснення самочинного будівництва.

Відповідно до частини 1 статті 93 ЗК України та статті 1 Закону право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За частиною 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Водночас частиною 2 вищезазначеної статті встановлено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Згідно з частиною 3 статті 188 ГК України сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частина 4 статті 188 ГК України).

Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 36 спірного договору оренди землі від 7 березня 2006 року передбачена можливість дострокового розірвання цього договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Так дійсно, пунктами "а", "е" частини 1 статті 141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, крім іншого, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (частини 1, 3 статті 31 Закону).

Разом з тим, статтею 32 Закону передбачений такий спосіб припинення договору оренди землі, як його дострокове розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

За частиною 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Крім того, згідно частини 2 статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 1 статті 377 ЦК України також передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, виходячи з вищенаведених норм чинного законодавства, у разі переходу права власності на обєкт нерухомого майна, до набувача цього майна також переходять права на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу, право власності або право користування.

Так, оскільки законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін договору в разі, якщо фактичне користування земельною ділянкою та зведеною на ній будівлею здійснює її новий власник, а попередній землекористувач добровільно відмовився від права користування цією земельною ділянкою, на вимогу орендаря орендодавець зобовязаний погодитися на дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та прийняти цю земельну.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 серпня 2013 року у справі № 18/5005/12936/2011 (3-15гс13) та від 19 червня 2012 року у справі № 36/368-9/63(3-30гс12).

У той же час позивачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів здійснення третіми особами фактичного користування спірною земельною ділянкою, не вказано будь-яких реквізитів для можливості ідентифікації таких осіб, а також не доведено наявності у інших осіб права власності на нерухоме майно, збудоване на відведеній позивачам за спірним договором земельній ділянці.

Крім того, позивачами не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту не використання ними спірної земельної ділянки.

Щодо тверджень фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про використання частини цієї земельної ділянки загальною площею 582,3 м2 іншими особами для здійснення самочинного будівництва слід зазначити, що за частиною 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Крім того, у своєму позові фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 посилалися на те, що у фактичному користуванні інших осіб перебуває лише частина вищенаведеної земельної ділянки загальною площею 582,3 м2, а не вся земельна ділянка, загальна площа якої становить 732 м2.

Водночас позивачі просили суд розірвати договір оренди землі, предметом якого є оренда земельної ділянки площею 732 м2, на якій, зокрема, знаходиться належний позивачам обєкт нерухомого майна, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з відповідного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 39) . Проте останніми не було надано суду жодних доказів відчуження чи передачі в користування даного майна іншим особам, що давало б підстави для добровільної відмови від права користування зайнятою під даною нерухомістю земельною ділянкою, зокрема, площею 149,7 м2 на користь таких осіб.

Також у своїй позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вказували на те, що на момент укладення спірного договору ними фактично вже було проведено реконструкцію приміщення магазину промислової групи товарів за рахунок добудови «а» в складі приміщень № 19 площею 47,4 м2, № 20 площею 102,3 м2, загальна площа 149,7 м2 по вулиці Гетьмана Сагайдачного, 5 у місті Рівному.

У той же час, як вже було зазначено, 7 березня 2006 року між позивачами і ОСОБА_5 був підписаний договір оренди землі, за умовами якого остання для реконструкції магазину товарів промислової групи з добудовою передала позивачам у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею саме 732 м2 (а не 149,7 м2), розташовану за адресою: місто Рівне, вул. Гетьмана Сагайдачного, 5.

Даний договір був підписаний його сторонами без будь-яких зауважень чи заперечень стосовно, зокрема, площі орендованої земельної ділянки.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Також в обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на систематичне одностороннє необґрунтоване збільшення ОСОБА_5 орендної плати за орендовану позивачами ділянку.

Проте дані твердження також оцінюються судом критично з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За частиною 2 статті 21 Закону розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно зі статтею 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюється у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

За частиною 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 30 Закону встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Частиною 1 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина 2 даної статті).

Частиною 3 статті 653 встановлено, що у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).

Як було зазначено вище, статтею 288 Податкового кодексу України передбачено, що річна сума платежу за оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, тому законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 грудня 2010 року у справі № 27/15-10, від 23 травня 2011 року у справі № 7/105-10 (30/234-09), від 4 липня 2011року у справі № 41/81пд.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що внесення відповідних змін до земельного та податкового законодавства не може вважатися систематичним одностороннім збільшенням ОСОБА_5 орендної плати за орендовану позивачами ділянку, що свідчить про необґрунтованість вищенаведених тверджень позивачів.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

ОСОБА_5 позивачі не довели суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які вони посилалися в обґрунтування своїх вимог до ОСОБА_5, суд дійшов висновку про недоведеність і безпідставність даного позову, у звязку з чим у його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів покладається на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 03 серпня 2016 року

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2- позивачу-1 рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Короленка, 4/29);

3- позивачу-2 рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Софіївська, б. 45);

4 - відповідачу рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12а).