РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа № 910/8714/16
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство культури України

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний заповідник "Софія Київська"

про визнання переважного права та зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (особисто);

від відповідача: Черних Я.С. (представник за довіреністю №29 від 01.07.2016р.);

від третьої особи-1: Дзюба І.Ю. (представник за довіреністю №1434/11/13-16 від 29.04.2016р.);

від третьої особи-2: Яроцький Я.А. (представник за довіреністю №20/01-16 від 05.07.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про визнання за нею переважного права на укладення додаткового договору про продовження Договору оренди №6461 від 18.04.2013р. на наступний строк та зобов'язання Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву укласти з позивачем додаткову угоду про продовження Договору оренди державного нерухомого майна №6461 від 18.04.2013р. на наступний строк до 18.02.2019р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка як орендар приміщення (пристінного будинку на території Національного заповідника "Софія Київська", площею 22,63 кв.м., розміщеного за адресою: 01001, АДРЕСА_1) після закінчення строку дії договору, враховуючи що нею було належним чином виконано свої зобов'язання за договором має переважне право на укладення договору на наступний термін.

В обґрунтування позовних вимог позивачка також посилається на порушення органом, уповноваженим здійснювати управління державним майном строку, який надається йому на повідомлення її як орендаря приміщення для використання вказаного державного майна для власних потреб.

Відповідач подав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти позовних вимог та посилається на те, що договір оренди було укладено між сторонами на строк до 18.03.2016р. включно та заявою від 04.04.2016р. відповідач повідомив позивача про припинення дії договору. Крім того, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, про те, що Міністерством культури України як органом, що уповноважений здійснювати управління державним майном не порушено передбаченого законом 3-місячного строку для повідомлення позивача як орендаря приміщення про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб (лист №225/15/20-15 від 18.12.2015р.), оскільки чинне законодавство України не ставить настання наслідків повідомлення власника майна про намір використання його для власних потреб в залежність від дати отримання орендарем такого повідомлення.

Третя особа-1 вимог ухвали суду в частині надання до матеріалів справи письмових пояснень щодо предмету та підстав заявленого позову не виконала.

Третьою особою-2 подано для долучення до матеріалів справи письмові пояснення, відповідно до змісту яких вважає твердження позивача про наявність у неї переважного права на укладення договору оренди на наступний термін безпідставними та повідомив суд, що відповідно до Наказу №94 від 28.04.2016р. «Про реалізацію поліграфічної та сувенірної продукції» у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди та відсутністю згоди на продовження договору на наступний термін від органу, який уповноважений здійснювати управління державним майном, господарська споруда ХХ «Пристінний будинок», що знаходиться на території Софійського музею за адресою: АДРЕСА_1, використовується третьою особою-2 відповідно до її статутної діяльності та потреб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 14.06.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство культури України та Національний заповідник "Софія Київська", розгляд справи відкладено до 05.07.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2016р. продовжено строк розгляду спору до 27.07.2016р.

В судовому засіданні 05.07.2016р. оголошено перерву до 26.07.2016р.

Розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 26 липня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2013р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець за договором) та Фізичною особою-підприємець ОСОБА_1 (орендар за договором) укладено Договір оренди №6461 нерухомого майна, що належить до державної власності від 18.04.2013р. (надалі - Договір).

Згідно п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - пристінний будинок на території Національного заповідника "Софія Київська", площею 22,63 кв.м., розміщеного за адресою: 01001, АДРЕСА_1 (майно за договором), що перебуває на балансі Національного заповідника "Софія Київська", вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.11.2012р. і становить 297 830,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2. Договору майно передається в оренду з метою розміщення виставки образотворчої та книжкової продукції, виробленої в Україні.

Як передбачено в п. 2.1. Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до умов Договору між позивачем та відповідачем було підписано Акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: АДРЕСА_1 від 18.04.2013р., відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - пристінний будинок на території Національного заповідника "Софія Київська", площею 22,63 кв.м., розміщеного за адресою: 01001, АДРЕСА_1 (майно за договором), що перебуває на балансі Національного заповідника "Софія Київська".

В п. 10.1. Договору сторони домовились, що договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18.04.2013р. по 18.03.2016р.

Відповідно до п. 10.4 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

Згідно з п. 10.6 Договору чинність цього Договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона як орендар приміщення у зв'язку з виконанням нею належним чином своїх зобов'язань має переважне право на укладення договору на наступний термін.

Відповідач заперечуючи проти позову вказав на те, що ним як орендодавцем приміщення у передбачені договором строки, а саме 04.04.2016р. було направлено на адресу позивачки заяву про припинення чинності договору, що також не заперечується позивачкою.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору, останній за своєю правовою природою є договором оренди майна, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

З огляду на положення п. п. 10.1. Договору строк дії договору закінчився 18.03.2016р., що відповідно до п. п. 10.4., 10.6. Договору зумовлює припинення його дії.

Згідно з положеннями ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону. Орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди. У разі відмови в укладенні договору оренди, а також неодержання відповіді у встановлений термін заінтересовані особи мають право звернутися за захистом своїх інтересів до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 19.10.2015р. позивач звернулась до третьої особи-2 (балансоутримувача орендованого приміщення) про намір продовження договору оренди.

У відповідь на лист позивача від 19.10.2015р. третя особа-2 повідомила позивачку про те, що вказане питання потребує погодження органу, уповноваженого здійснювати управління державним майном (Міністерством культури України).

Листом №225/15/20-15 від 18.12.2015р. Міністерство культури України повідомило позивачку про недоцільність продовження строку дії договору у зв'язку з потребою використання вказаного приміщення третьою особою-2 для власних потреб та запропонувало відповідачу забезпечити повернення державного майна третій особі-2 (балансоутримувачу).

Листом №2725/3/14-15 від 22.12.2015р. Міністерство культури України повідомило в тому числі й позивача про відсутність правових підстав для надання згоди на продовження договору оренди державного майна.

Листом №677/3/01-19/02 від 24.12.2015р. Міністерство культури України запропонувало позивачу повернути майно третій особі-2 на підставі підписаного акта приймання-передавання.

Крім того, відповідачем було направлено на адресу позивача заяву №30-06/3643 від 04.04.2016р. про припинення чинності договору у зв'язку із закінченням строку його дії та лист №30-06/4220 від 15.04.2016р. про припинення дії договору.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Із змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Наявність згоди орендодавця на продовження договору оренди є ознакою договірної свободи, визначеною ст. 627 ЦК України, оскільки елементом свободи договору є також право сторони визначати спосіб використання належного їй майна та за своєю згодою змінювати, розривати або продовжувати на новий строк дію договору. А тому, в разі відсутності у орендодавця наміру передавати майно у оренду та за умови дотримання передбаченого ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку, договір оренди є припиненим у зв'язку з закінченням терміну, на який його було укладено.

Як передбачено в п. 5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» статтею 285 ГК України, статтею 777 ЦК України, частиною третьою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" наявність у орендаря передбаченого переважного права, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий строк, якому відповідає обов'язок орендодавця щодо укладення такого договору, є підставою для обов'язкового укладення відповідного договору оренди згідно із законом за наявності обставин, зазначених у відповідних законодавчих приписах. Отже, вирішуючи такі спори, господарські суди мають з'ясовувати наявність у орендаря переважного права на укладення договору оренди на новий строк з урахуванням наявності чи відсутності обставин, з якими закон пов'язує виникнення такого права, а також вчинення кожним з учасників спірних правовідносин певних дій на виконання вимог закону. При цьому судам слід також з'ясовувати, чи належним чином орендар виконував зобов'язання за договором.

Судом також мають досліджуватися обставини, пов'язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

Згідно ст. ст. 1, 6 закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, надають орендодавцям об'єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у передбачений договором строк повідомив позивача про припинення чинності договору в зв'язку із закінченням строку його дії (заява №30-06/3643 від 04.04.2016р.).

Листами від №225/15/20-15 від 18.12.2015р. та №2725/3/14-15 від 22.12.2015р. третя особа-1 як орган уповноважений здійснювати управління державним майном повідомила позивача про відсутність правових підстав для надання згоди на продовження договору оренди державного майна, а орендоване позивачем приміщення відповідно до Наказу №94 від 28.04.2016р. «Про реалізацію поліграфічної та сувенірної продукції» у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди використовується третьою особою-2 відповідно до її статутної діяльності та потреб.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/8714/16 не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.2016р.

Суддя С.М. Морозов