РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2016Справа №910/9561/16
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет"

про визнання недійсними п. 4.3, 4.4, 4.5 договору позики №09/12-15 від 09.12.2015 року

Представники сторін:

від позивача: Становова Ю.В. - представник за довіреністю № 751 від 30.06.2016 р.;

від відповідача: Григорєва Н.В. - представник за довіреністю № б/н від 14.01.2016 р.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" про визнання недійсними п. 4.3, 4.4, 4.5 договору позики №09/12-15 від 09.12.2015 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.12.2015 року між філією «Центр забезпечення виробництва» публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та товариством з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" укладено договір позики №09/12-15.

Проте, на думку позивача пункти 4.3, 4.4 та 4.5 договору повинні бути визнані судом недійсними, оскільки договір був підписаний з боку позивача під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

У зв'язку з чим і звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27.05.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 14.06.2016 р.

В судове засідання 14.06.2016 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 27.05.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, але 13.06.2016 р до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача не заперечував проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача виконав вимоги ухвали суду від 27.05.2016 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.06.2016 року розгляд справи відкладено на 11.07.2016 року.

11.07.2016 р до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 11.07.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09.12.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" (позикодавець) та філією "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (позичальник) укладено договір позики №09/12-15.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з п.1.1 договору позикодавець передає у позику позичальникові продукцію найменування, марка якої вказується у пункті 1.2 договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж кількості та не нижчої якості.

Найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) (п.1.2 договору).

Оціночна вартість однієї тони продукції, що передається у позику становить 17149,98 (сімнадцять тисяч сто сорок дев'ять гривень), 98 коп., включаючи ПДВ та акцизний збір, що є звичайною ціною продукції на дату укладання цього договору (п.1.3 договору).

Пунктом 1.4 договору передбачає, що даний договір є безпроцентним.

Позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 15 000 (п'ятнадцять тисяч) тон (п.2.1 договору).

В подальшому, між сторонами укладалися додаткові угоди, так додатковою угодою №2 від 01.02.2016 по договору позиви №09/12-15 від 09.12.2015 року, в якій сторони передбачили, що позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 20 000 тон.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що позикодавець зобов'язаний передати позичальникові продукцію відповідно до розділу 2 договору, узгодженими партіями у строк до « 30» грудня 2015р.

Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного договору, у строк до « 01» березня 2016р. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі продукції, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (п.3.2 договору).

Відповідно до п.7.1 договору даний договір є укладеним з моменту передання продукції та діє до « 03» березня 2016р.

Позивачем зазначено, що на виконання умов договору, відповідач передав позивачу 20 108,212 тн дизпалива, що підтверджується підписаними актами прийому - передачі нафтопродуктів.

Позивачем, до закінчення строку дії договору було повернуто лише частину позики, а саме 4 300,00 тн дизпалива на суму 73 744 914,00 грн. (відповідно до акту приймання-передачі дизпалива від 05.02.2016 № 1).

Повернення дизпалива в кількості 15 808,212 тн здійснено позивачем після закінчення дії договору.

Спір у справі виник у зв'язку тим, що даний договір, на думку позивача, підписаний з боку позивача під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, у зв'язку з чим просить визнати недійсними п. 4.3, 4.4, 4.5 договору позики №09/12-15 від 09.12.2015 року.

Відповідно до п.4.3 договору у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2. цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штрафу у розмірі 1% від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення.

У разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у п. 3.2 даного договору позичальник оплачує позикодавцю вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, зазначено п.1.3 даного договору, протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань (п.4.4 договору).

Згідно з п.4.5 договору у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених п.4.4 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Тяжкою обставиною, позивач зазначає необхідність забезпечення безперебійного руху поїздів у новорічні та різдвяні свята в січні 2016р., виникнення критичної ситуації з дизельним паливом, у зв'язку із зупиненням Антимонопольним комітетом України процедури закупівлі дизельного палива.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з абз. 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму ВСУ роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р. визначено, що для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Так, тяжкими обставинами позивач вказує відсутність запасів дизельного палива для забезпечення безперебійного руху поїздів у новорічні та різдвяні свята 2016р.

Разом з тим, в іншій частині позову, Відповідач зазначає, що станом на 03.12.2015р. середній запас дизельного палива на залізницях України становив 10 діб, тобто до 12.12.2015р.

Договір позики було укладено 09.12.2015р., відповідно до умов якого позикодавець зобов'язувався передати позичальникові продукцію у строк до 30.12.2015р., тому даний договір не міг усунути так звану тяжку обставину в перевезеннях позивача, яка вже мала наступити, відповідно до тверджень позовної заяви.

Також, суд не погоджується з твердженням позивача щодо того, що скрутне становище із запасами палива на залізниці викликало рішення Антимонопольного комітету України №2095-р/пк-ск від 25.11.2015р. про призупинення процедури закупівлі палива.

Оскільки, процедура закупівлі палива позивачем регулюється Законом України «Про здійснення державних закупівель» (далі -Закон), безумовно позивач обізнаний із строками та умовами здійснення процедури закупівлі.

Так, відповідно до умов Закону процедура закупівлі займає певний час, про те, що торги можуть бути оскаржені іншими учасниками визначено Законом і не могло бути несподіванкою для позивача. Крім того, навіть у випадку відсутності скарг інших учасників на процедуру закупівлі, укладення договору з переможцем торгів теж займає певний час.

Відповідно до абз. 4 ч.2 статті 31 Закону замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення на веб- порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів.

Оскільки, умови здійснення закупівель визначені законом та є відомими позивачеві, оскарження процедури закупівлі не могло бути несподіванкою для позивача та є нормальним процесом, який позивач міг передбачити.

Тому, оскарження процедури закупівлі не може вважатися тяжкою обставиною, адже даний факт може бути спрогнозований позивачем.

Крім того, позивач є підприємством державного значення, яке безумовно повинно мати плани закупівлі необхідної кількості палива.

Оскільки, новорічні свята є явищем щорічним, а тому підприємством передбачаються необхідні об'єми палива на рік, з урахуванням додаткових витрат та можливих форс-мажорів.

Тому, суд вважає, що позивач не довів наявність тяжких обставин, що спонукали його до укладення договору позики.

Крім того, відповідно до п.1.4 договору позики він є безпроцентним.

Тобто, на позивача, за договором, покладався лише обов'язок повернути продукцію, що належить позивачеві, у визначений строк, відповідної кількості та не нижчої якості, яку було надано безоплатно, без будь-якої комерційної вигоди.

Відповідальність відповідача наступає, виключно за умови порушення ним умов договору та взятих на себе обов'язків з повернення продукції.

Суд зазначає, що позивач міг звернутися до відповідача з проханням продовжити термін повернення продукції та укласти відповідну додаткову угоду. Однак як зазначено відповідачем та не спростовано позивачем будь-яких листів такого змісту до відповідача не надходило.

Відповідно до ч. 2 статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ч. 3 статті 6 ЦК У країни сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Крім того, відповідно до ч.1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, відповідальність є обов'язковою умовою договору позики.

Суд вважає, що позивачем не доведено існування обставин на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.

А тому, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 21.07.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий