ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

21 липня 2016 р. Справа № 902/561/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.

представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 01.07.2016, паспорт серії АТ №142150, виданий 1-й МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області 02.02.2016р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 607 від 21.07.2016, паспорт серії ЕС №771426 від 17.10.2006р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: приватного підприємства "Конекс" (вул. Київська, 136-Г, м. Вінниця, 21022)

до: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вул. Леніна, буд. 27-А, с. Великий Митник, Хмільницький район, Вінницька область, 22060; АДРЕСА_1, 21000)

про стягнення 46587 грн 07 коп.,

В С Т А Н О В И В :

приватне підприємство "Конекс" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 46587 грн 07 коп.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 07.07.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/561/16 з призначенням її до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові та поданні до суду докази.

Представник відповідача позов в частинні пені не визнав, просив суд відмовити в задоволенні вимог приватного підприємства "Конекс" в цій частині з огляду на їх необґрунтованість.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

04.09.2015р. між приватним підприємством "Конекс" (орендодавець, позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар, відповідач) укладено договір оренди нежитлового приміщення (Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобовязується надати орендареві в тимчасове платне користування для здійснення його господарської діяльності обєкт нежитлового фонду (обєкт) по вул. Пирогова 52-а в м. Вінниця на четвертому поверсі нежитлової будівлі учбово-виробничої аптеки, а саме частину приміщення №401, літ. А, загальною площею 49 м.кв., означене на плані який є невідємною частиною договору, а орендар зобовязується прийняти обєкт і сплачувати орендну плату на умовах та в строк встановлених в договорі для здійснення власної господарської діяльності з метою розташування в ньому майстерні з виробництва одягу.

Згідно із п. 3.4.2. Договору орендар зобовязується вчасно вносити платежі за договором у розмірі, порядку, строки й на умовах, передбачених договором, незалежно від фактичного користування обєктом за виключенням випадків, передбачених п. 3.1.7. Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору платежі за даним договором здійснюються орендарем на користь орендодавця шляхом перерахування грошових коштів на зазначений в договорі розрахунковий рахунок у строк визначений в договорі. Нарахування орендної плати починається з дати підписання акту приймання-передачі. Орендар сплачує орендодавцю щомісячну орендну плату у розмірі 130 грн, в т.ч. ПДВ за 1 кв. м., що в цілому на дату укладення договору складає 6370 грн, в т.ч. ПДВ на місяць.

За змістом п.п. 4.3, 4.4 Договору сторони підтверджують, що орендна плата в розмірі 12740 грн, в т.ч. ПДВ вже сплачена орендодавцем та не підлягає коригуванню визначеному в умовах п. 4.4 Договору. Даний платіж є забезпеченням виконання орендарем умов договору. В подальшому орендар перераховує орендну плату на поточний рахунок орендодавця до 10-го числа поточного місяця, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п. 4.6 Договору платежі за електроенергію, в тому числі за електроенергію, яка використовується для функціонування ліфтів, водопостачання, обслуговування ліфтів, прибирання місць загального користування, та прилеглої території не входить в орендну плату та сплачується орендарем додатково, згідно рахунків виставлених орендодавцем, щомісяця у термін 7 календарних днів, з моменту отримання цих рахунків орендодавцем за послуги, отриманні у попередньому місяці.

Згідно із п. 4.10 Договору документи, на підставі яких орендар здійснює всі необхідні платежі за договором вважаються отриманими не пізніше 15 календарних днів з моменту настання строку оплати.

Пунктом 6.2.1, 6.2.3 Договору обумовлено, що договір може бути розірваний достроково з ініціативи орендодавця, в односторонньому порядку у випадку: невиконання або неналежного виконання орендарем своїх договірних зобовязань; порушення строку оплати орендарем та інших платежів, передбачених договором. В порядку визначеному п. 3.1.9 Договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженим представниками сторін та діє протягом 2 років 11 місяців, тобто до 04.08.2018р.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору приватним підприємством "Конекс" передано, а фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 прийнято в оренду нежитлове приміщення по вул. Пирогова 52-а в м. Вінниця на четвертому поверсі нежитлової будівлі учбово-виробничої аптеки, а саме частину приміщення №401, літ. А, загальною площею 49 м.кв., що підтверджується складеним уповноваженими представниками сторін актом прийому-передачі від 14.09.2015р., належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Згідно наявних в матеріалах справи актів здачі-прийняття наданих послуг від 30.09.2015р., від 31.10.2015р., від 30.11.2015р., від 31.12.2015р., від 31.01.2016р., від 29.02.2016р., від 31.03.2016р., від 30.04.2016р., від 29.04.2016р., позивачем надано відповідачу послуги по договору оренди нежитлового приміщення на загальну суму 54170 грн 20 коп.

Однак, відповідач свої зобов'язання щодо оплати орендних платежів та обумовлених послуг виконав частково в сумі 19915 грн, що підтверджується наявними в справі банківськими довідками. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість по оплаті орендних платежів сумі 34255 грн 20 коп., яка на час розгляду справи залишається несплаченою.

01.04.2016р. позивачем направлено на адресу відповідача лист №02-29/1 від 01.04.2016р. з вимогою здійснити оплату заборгованості по оренді приміщення. Крім того, даним листом позивачем повідомлено відповідача про розірвання договору оренди нежитлового приміщення в односторонньому порядку, у звязку порушенням останнім термінів оплати платежів, передбачених умовами договору.

29.04.2016р. між сторонами підписано акт розірвання договору оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого договір оренди нежитлового приміщення від 04.09.2015р. розірвано в односторонньому порядку з ініціативи орендодавця, а орендоване приміщення повернуто позивачу згідно акта здачі-приймання приміщення від 29.04.2016р.

Несплата відповідачем орендних платежів в строки обумовлені договором в добровільному порядку, спонукало позивача звернутись з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як вбачається із матеріалів справи предметом позову є стягнення боргу згідно договору оренди нежитлового приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Як встановлено судом, відповідач в строки обумовлені договором оплати заборгованості по оренді приміщення не здійснив. А відтак, виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 34255 грн 20 коп. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 12331 грн 87 коп. пені, в результаті чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.2 Договору у випадку невиконання/неналежно виконання своїх зобовязань по сплаті орендної плати та інших платежів на користь орендодавця, передбачених договором, орендар зобовязаний сплати суму боргу та пеню в розмірі 0,5% від суми невнесеного платежу за кожний день прострочення.

Водночас, відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, в п. 3 інформаційного листа ВГС України № 01-06/224/2012 від 27.02.2012 року "Про доповнення до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" зазначається, що договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, судом встановлено, що п. 5.2 Договору визначено розмір пені, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ, відтак Договір в цій частині не відповідає змісту вказаного Закону, відтак враховуватися судом не може.

А відтак, судом враховуючи норми чинного законодавства, зокрема Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" здійснено обрахунок пені, виходячи із розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Здійснивши обрахунок пені, з урахуванням вищевказаних норм законодавства, у вказаному позивачем періоді за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив її в розмірі 2428 грн 75 коп., який в сукупності є меншим ніж той, який заявлений позивачем (12331 грн 87 коп.), а тому решта заявлених до стягнення 9903 грн 12 коп. пені задоволенню судом не підлягають.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам ухвал суду відповідач не подав до суду доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, при розподілі судових витрат, судом враховано положення норм чинного законодавства щодо повернення позивачу з Державного бюджету України зайво сплаченого судового збору.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Судом встановлено, що при зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у більшій сумі ніж передбачено чинним законодавством на 72 грн. Так, виходячи із ціни позову в розмірі 46587 грн 07 коп. позивач мав сплатити з урахуванням вищевказаних приписів законодавства судовий збір в розмірі 1378 грн, натомість ним сплачено 1450 грн.

Оскільки позивачем не подано заяви про повернення з Державного бюджету України зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку зі сплатою його в більшому розмірі ніж передбачено законом, зазначене питання не вирішується судом в даному судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.4-3,4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 78, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позов задовольни частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вул. Леніна, буд. 27-А, с. Великий Митник, Хмільницький район, Вінницька область, 22060; АДРЕСА_1, 21000, ідент. код. НОМЕР_1) на користь приватного підприємства "Конекс" (вул. Київська, 136-Г, м. Вінниця, 21022, ) 34255 грн 20 коп. боргу, 2428 грн 75 коп. пені та 1085 грн 08 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частинні стягнення 9903 грн 12 коп. пені відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 26 липня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи