КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2016 р. Справа№ 910/6869/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Колесник К.А., довіреність № б/н від 07.04.2015;

від відповідача - Бережок С.І., довіреність № 14-96 від 18.04.2014,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" на ухвалу господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/6869/16 (суддя Отрош І.М.) за позовом публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання правочину недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним.

Господарським судом міста Києва 14.06.2016р. прийнято ухвалу про передачу даної справи за підсудністю до господарського суду Харківської області.

При прийнятті даної ухвали, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки у провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа про банкрутство публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", а положеннями ст. 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу (до яких віднесено і спори про визнання правочинів недійсними), розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, матеріали даної справи №910/6869/16 підлягають направленню до вказаного господарського суду.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/6869/16 скасувати та передати справу на розгляд до господарського суду міста Києва.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що у даному випадку положення ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22.12.2011 щодо підсудності майнових справ тому суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не підлягають застосуванню.

Так, апелянт зазначає, що оскільки справу про банкрутство позивача порушено до набрання чинності змін, внесених Законом України № 4212-VI від 22.12.2011, застосуванню підлягає попередня редакція Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка відповідних положень щодо підсудності майнових справ тому суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не містить.

Крім цього, апелянт зазначає, що його вимоги є немайновими, а тому відповідно положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено розгляд справ у майнових спорах тим судом у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не підлягають застосуванню.

За наведених обставин, апелянт вважає, що даний спір повинен розглядатись не тим судом у провадженні якого перебуває справа про банкрутство публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", а господарським судом міста Києва, виходячи з положень ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 25.07.2016 року представник апелянта - позивача у справі, підтримав вимоги за апеляційною скаргою та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.07.2016 року надав пояснення, якими просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вже було зазначено, предметом позову у даній справі є вимоги (з якими позивач звернувся до господарського суду міста Києва) про визнання правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним.

Разом з тим, у провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа про банкрутство публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5".

Так, ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002 було порушено провадження у справі №Б-23/75-02 про банкрутство державного підприємства "Харківська ТЕЦ-5" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. В процесі розгляду справи про банкрутство найменування боржника змінювалось.

Господарський суд міста Києва, приймаючи ухвалу про передачу даної справи за підсудністю до господарського суду Харківської області виходив з того, що оскільки у провадженні вказаного суду перебуває справа про банкрутство публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", а положеннями ст. 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу (до яких віднесено і спори про визнання правочинів недійсними), розглядаються тим господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, матеріали даної справи №910/6869/16 підлягають направленню до вказаного господарського суду.

Апелянт, заперечуючи проти вказаного висновку суду посилається на те, що у даному випадку положення ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22.12.2011 щодо підсудності майнових справ тому суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не підлягають застосуванню.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції щодо передачі даної справи за підсудністю до іншого суду і не ґрунтується на застосуванні вказаних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, місцевим господарським судом було вірно встановлено наступне.

З 19.01.2013 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22.12.2011.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22.12.2011, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Разом з тим, пунктом 1-1 розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції зі змінами, внесеними згідно з Законом України № 4212-VI від 22.12.2011), положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

За таких обставин, оскільки справу про банкрутство позивача порушено до набрання чинності змін, внесених Законом України № 4212-VI від 22.12.2011, та постанову про визнання боржника банкрутом на час розгляду даної справи не прийнято, застосуванню підлягає попередня редакція Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, судом вірно зазначено, що норми статті 6 ("Підвідомчість, підсудність, право та підстава порушення справи про банкрутство") Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у попередній редакції) не передбачають спеціальних положень щодо підсудності спору про визнання недійсними будь-яких правочинів, вчинених боржником.

Разом з тим, висновок суду щодо передачі даної справи за підсудністю зроблено виходячи саме з наступних положень Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

При цьому, положеннями ст. 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Отже, вказаною нормою передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, тобто справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, підлягають розгляду тим судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

При цьому, законодавцем у вказаному пункті 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України віднесено до справ з майновими вимогами до боржника у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Отже, доводи апелянта про те, що його позовна вимога є вимогою немайнового характеру не впливають на правильність зробленого судом першої інстанції висновку щодо передачі даної справи за підсудністю до господарського суду Харківської області, оскільки положеннями норм ст. 16 та пункту 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України чітко передбачена підсудність спорів про визнання правочинів недійсними.

З огляду на викладене та враховуючи те, що у провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа про банкрутство публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", тоді як предметом даного позову є вимоги вказаної особи про визнання правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним, матеріали даної справа підлягають направленню до суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство позивача.

Стосовно доводів апелянта про те, що даний спір повинен розглядатись господарським судом міста Києва, виходячи з положень ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

У даному випадку позивач просить визнати недійсним правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, оформлений заявою публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5".

Відповідно до ч. 2 с. 601 Цивільного кодексу України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У даному випадку таку дію - по направленню заяви про зарахування, вчинено саме позивачем, який знаходиться у м. Харків.

При цьому, враховуючи вказаний предмет позову позивачем не доведено які певні дії за вказаним правочином повинен виконати відповідач на користь позивача.

Отже, позивачем не доведено, що за правилами ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає територіальну підсудність, справа має розглядатися за місцезнаходженням відповідача, а не позивача.

Крім того, слід зазначити, що у даному випадку виключна підсудність має пріоритет над територіальною.

Таким чином, доводи позивача викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять їх протилежність, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/6869/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/6869/16 повернути до господарського суду міста Києва для подальшого направлення за підсудністю до господарського суду Харківської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко