ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016 Справа № 904/9735/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Білецької Л.М.

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю б/н від 01.03.2016; ОСОБА_2, представник за довіреністю б/н від 01.06.2016

від відповідача: ОСОБА_3 представник, довіреність № 64 від 21.06.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства «Центр народної творчості «Дивокрай» Дніпропетровської обласної ради» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2016 по справі № 904/9735/15 (головуюча суддя Рудь І.А., судді: Воронько В.Д., Колісник І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр народного мистецтва «Петриківка» смт. Петриківка, Петриківський район, Дніпропетровської області

до відповідача ОСОБА_4 підприємства «Центр народної творчості «Дивокрай» Дніпропетровської обласної ради», с. Лобойківка, Петриківського району, Дніпропетровської області

про стягнення 311398,76 грн., -

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2016 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області по даній справі позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 163036,00 грн. основного боргу, 148362,76 грн. пені, 4670,98 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване невиконанням відповідачем умов договору відповідального зберігання майна, в частині його повернення за першою вимогою позивача, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача збитків (в розмірі вартості неповернутого на вимогу позивача майна) у сумі 163036,00 грн. та пені у сумі 148362,76 грн.

Непогоджуючись з рішенням господарського суду відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга мотивована неповним дослідженням судом першої інстанції доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність в матеріалах справи належних доказів звернення позивача до відповідача з повідомленням вимогою про повернення майна.

Також апелянт вважає безпідставним та необґрунтованим рішення місцевого господарського суду про стягнення збитків визначених нормою ст. 951 ЦК України, оскільки позивачем не доведено наявності в діях відповідача елементів складу цивільного правопорушення.

Крім того, на думку апелянта, місцевий господарський суд не надав належної правової оцінки різним редакціям договору (примірник договору позивача містить розбіжності порівняно з примірником відповідача), який укладено та підписано сторонами з відступами від істотних, необхідних для даного виду договорів умовами.

16.05.2016 ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.06.2016.

21.06.2016 позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого вважає законним та обґрунтованим рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

21.06.2016 у судовому засіданні оголошувалася перерва до 07.07.2016.

07.07.2016 у судовому засіданні за клопотанням представників сторін строк розгляду справи продовжено до 02.08.2016.

02.08.2016 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення місцевого господарського суду скасувати частково, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом 27.12.2012 між позивачем ТОВ «Центр народного мистецтва «Петриківка» (депонент) та відповідачем ОКП «Центр «зеленого» туризму та народних ремесел Дніпропетровщини», правонаступником якого є Комунальне підприємство «Центр народної творчості «Дивокрай» Дніпропетровської обласної ради (виконавець) укладено договір відповідального зберігання (з правом користування) (далі договір), відповідно до умов якого депонент передає згідно акту приймання-передачі, а виконавець приймає на відповідальне зберігання наступне майно (матеріали, речі): виставку виробів ЦНМ «Петриківка» (п. п. 1.1, 1.2 Договору).

Згідно п. 1.3 договору вартість майна, переданого на зберігання становить 163036,00 грн.

Термін зберігання: 6 місяців з дати підписання договору (п. 1.4 договору).

За умовами розділу 2 договору виконавець взяв на себе зобовязання прийняти всі необхідні міри для забезпечення зберігання майна в належному стані в період дії цього договору (п. 2.1.1 договору); нести повну відповідальність за втрату або пошкодження майна депонента, що знаходиться у нього, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержання майна від депонента до закінчення терміну його зберігання (п. 2.1.2 договору); повернути майно депоненту по першій вимозі в__денний термін після 6 місяців (п. 2.1.3. договору).

Пунктом 2.3. договору визначено право виконавця користуватись майном, переданим на зберігання, для своїх промислових потреб за умови використання майна за його призначенням, своєю згодою відшкодувати вартість зносу майна у розмірах, узгоджених з депонентом або викупити майно, сплативши його вартість згідно п. 1.3. договору.

Згідно п. 3.2. договору депонент має право у будь-який час вимагати у виконавця повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні.

За умовами п. п. 7.1., 7.2. даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 01.07.2013. У випадку якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 14 днів до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на строк без дати.

Відповідно до ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка неминуче має настати.

З аналізу змісту пунктів 7.1., 7.2. договору слідує, що термін дії договору встановлено до 01.07.2013.

При цьому, вказівка в п. 7.1., 7.2. договору на те, що за відсутності заяви про розірвання договору, останній вважається пролонгованим на строк б/дати, не має правового значення, оскільки при цьому не встановлено ні строку ні терміну пролонгації договору.

На виконання умов договору, 27.12.2012 позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання 135 виробів мистецтва в 4-х ящиках (далі - майно), згідно переліку, зазначеного у додатку до договору на 6 аркушах, що підтверджується підписами скріпленими печатками представників сторін на кожному описі до ящика (а. с. 10-15).

17.10.2014 позивач, скориставшись своїм правом вимоги належного йому майна, направив на адресу відповідача повідомлення про повернення майна від 18.09.2014 № 28, відповідно до якого просив відповідача повернути майно взяте на підставі договору в 5-денний термін з дня отримання цього повідомлення.

Повідомлення отримано відповідачем 06.11.2014, що підтверджується підписом представника ОСОБА_5 на поштовому відправленні зі штрих кодовим ідентифікатором 985 (а. с. 17, 18), але не виконане майно не повернуто.

Через те, що вказане повідомлення залишене відповідачем без відповіді та задоволення, позивач повторно звернувся до КП «Центр народної творчості «Дивокрай» із листом від 02.10.2015 № 27, в якому вимагав у строк до 10.10.2015 повернути ТОВ «Центр народного мистецтва «Петриківка» 135 виробів мистецтва загальною вартістю 163036,00 грн., згідно доданого переліку. Копію листа також направлено голові Дніпропетровської обласної ради (а. с. 16).

У відповідь на лист від 02.10.2015 № 27 відповідач повідомив позивачу, що оскільки ТОВ «ЦНМ «Петриківка» не заявляло про свій намір розірвати договір, згідно п. 7.2. даний договір є пролонгованим на невизначений термін.

Також вказаним листом відповідач повідомив, що у відповідності до п. 2.3. договору передані йому предмети мистецтва направлені для участі у виставці творів «Петриківського розпису», який має назву «Петриківський дивосвіт» та представлена в Республіці Хорватії місто Загреб. Виставка проводиться до січня 2016 року, а по закінченню вироби будуть передані до України (а. с. 43).

Листом за вих. № 1 від 06.01.2016 відповідач повідомив позивачу, що роботи з повернення виставки виробів ЦНМ «Петриківка» будуть відновлені з 14.01.2016, у звязку з чим просив надати йому необхідну кількість часу для продовження перемовин із посольством Республіки Хорватія (а. с. 60).

Листом за вих. № 6 від 11.01.2016 відповідач звертався до надзвичайного і повноважного посла України в Республіці Хорватія з проханням сприяти поверненню виставки творів петриківського розпису дипломатичною поштою із Республіки Хорватії до України (а. с. 59).

Таким чином, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобовязань по поверненню позивачу прийнятого на зберігання майна, що і стало підставою для звернення останнім з позовом до господарського суду з вимогою про відшкодування завданих відповідачем збитків у розмірі вартості неповернутого майна.

На час розгляду справи, відповідачем не надано доказів повернення виставки або сплати її вартості, що і є предметом виникнення даного спору.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу (ЦК України) та ст. 174 Господарського кодексу (ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обовязків (господарських зобовязань).

Зобовязанням згідно зі ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 193 ГК України визначено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань.

Аналогічні приписи містять ст. 525, 526 ЦК України.

Приписами ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

Сторони згідно ст. 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є обовязковим до виконання сторонами на підставі ст. 629 ЦК України.

За своїм змістом договір від 27.12.2012 відноситься до договору зберігання і регулюється главою 66 ЦК України.

У відповідності до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

У відповідності до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обовязки за договором.

Зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 ЦК України).

Зберігач зобовязаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (п. 1 ст. 949 ЦК України).

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч. 1 ст. 950 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її в користування іншій особі.

Як зазначалося вище, умовами договору не передбачено можливості передачі майна в користування іншій особі, а передбачено лише можливість користування майном самим зберігачем для своїх промислових потреб.

Таким чином, відповідач в порушення умов договору передав майно іншій особі без згоди на це позивача.

Згідно приписів ст. ст. 22, 950, 951 ЦК України, ст. 225 ГК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На думку колегії суддів позивачем доведено наявності всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки відповідача, що полягає у неповерненні переданого на зберігання майна; наявності шкоди, що полягає у втраті майна (його неповернення за вимогою), та яке має грошове вираження; причинного звязку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини відповідача перед позивачем, що полягає у наявності невиконання зобовязання згідно договору зберігання, яке тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування завданих збитків, а тому вимога про стягнення збитків є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Оскільки позивач звернувся з вимогою про повернення майна після закінчення терміну дії договору (після 01.07.2013) то слід вважати, що майно не повернуто позивачу на його вимогу після закінчення терміну дії договору.

При цьому, вибуття майна з володіння відповідача (направлення за межі України) сталося за наявності умислу останнього.

Визначальним при вирішенні спору в частині стягнення вартості майна колегія суддів вважає ту обставину, що на момент предявлення позову спірне майно було відсутнє у відповідача, що не заперечується самим відповідачем, а тому позивач був позбавлений права захисту свого порушеного права шляхом предявлення позову про витребування майна, переданого на зберігання, у звязку з його відсутністю.

З урахуванням наведеного позивачем правомірно предявлено позов про стягнення вартості майна у звязку з неможливістю його повернення (відсутністю у зберігача).

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 07.10.2015 по справі № 924/171/15.

Виходячи з сукупності встановлених обставин справи та наведених доказів, системного аналізу положень закону, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позову про стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості втраченого майна у сумі 163036,00 грн.

Крім цього, згідно п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК).

Відповідно до п. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) на підставі ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно п. 4.3. договору у випадку неповернення майна депоненту за першою вимогою, виконавець повинен виплатити депоненту неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен день затримки.

Оскільки відповідач на вимогу позивача майно не повернув, останнім за період з 12.11.2014 по 12.05.2015 нараховано до сплати відповідачу неустойку у розмірі 148362,76 грн., яку стягнуто за рішенням господарського суду в даній справі (заява про збільшення розміру позовних вимог від 15.01.2016, а. с. 52-54).

Колегія суддів не може погодитись з рішенням місцевого господарського суду в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Пунктами 3.11., 3.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 розяснено, що ГПК, зокрема ст. 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи обєднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру вимог майнового характеру слід розуміти збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою.

Оскільки позивачем при поданні позову не заявлялася вимога про стягнення пені, то його заяву від 15.01.2016 слід вважати новою вимогою, що не передбачено ст. 22 ГПК.

Колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом, в порушення ч. 4 ст. 22 ГПК України, без належного дослідження правової природи заяви позивача «про збільшення розміру позовних вимог» передчасно прийнято до розгляду по суті зазначену заяву та постановлено рішення, виходячи з вимог, викладених у цій заяві (а. с. 52-54).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26.05.2016 по справі № 901/534/14.

Таким чином місцевий господарський суд мав відмовити в задоволенні вищевказаної заяви, приєднавши її до матеріалів справи, а справу розглянути в межах заявлених позивачем вимог за виключенням вимог про стягнення неустойки.

З урахуванням наведеного рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення неустойки у сумі 148362,76 грн. слід скасувати.

Судом апеляційної інстанції розглядається позовна заява тільки в частині стягнення вартості не поверненого майна.

Доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом не надано належної правової оцінки різним редакціям договору укладеного та підписаного між сторонами з відступами від істотних, необхідних для даного виду договорів умовами, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

В матеріалах даної справи наявне рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2016 по справі № 904/3810/16, яким вирішувався спір за позовом КП «Центр народної творчості «Дивокрай» Дніпропетровської обласної ради» до ТОВ «Центр народного мистецтва «Петриківка» про визнання неукладеним договору від 27.12.2012 (який є предметом дослідження у даній справі), відповідно до якого судом встановлено, що між сторонами досягнуто усіх істотних умов договору, які передбачені для даного виду договорів. Отже він є укладеним.

Обставини, визнані учасниками судового процесу і відображені в судових рішеннях, є преюдиціальними в розумінні ч. 3 ст. 35 ГПК України.

Згідно п. 2.6. Постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином колегія суддів вважає погодженими між сторонами всіх істотних умов необхідних для даного виду договорів.

До того ж посилання відповідача на примірник договору з іншою редакцією колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки матеріали справи не містять іншої редакції договору. При цьому надавши інший примірник договору до суду апеляційної інстанції відповідач, в порушення вимог статті 101 ГПК України не обґрунтував неможливість його подання в суді першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що відсутність майна на зберіганні у звязку з відправленням його на виставку за межі України не є втратою майна в розумінні ст. 951 ЦК України помилкові, оскільки вказана норма не визначає, що слід вважати під втратою майна, а тому на думку колегії суддів, втратою майна слід вважати відсутність майна у володінні зберігача та неможливість його повернення на вимогу поклажодавця незалежно від причин, з яких майно вибуло з володіння зберігача.

За викладених обставин та з урахуванням вищезазначеного, поклажодавець позбавлений права на захист порушеного права шляхом предявлення вимоги про повернення майна, і не має іншого способу захисту порушеного права ніж предявлення вимоги про відшкодування вартості втраченого майна.

Інші доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду, покладених в обґрунтування рішення, і судовою колегією відхиляються з огляду на вищенаведені обставини.

Крім того, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що на виконання умов спірного договору відповідач, 20.07.2016 на підставі двостороннього ОСОБА_3 приймання-передачі з відповідального зберігання, передав належне позивачу майно на загальну суму 142398,00 грн., а в частині відсутнього та пошкодженого майна, сторони домовилися про компенсацію відповідачем його вартості на суму 21638,00 грн.

Враховуючи факт повернення майна після прийняття рішення судом першої інстанції, і нормою ст. 104 ГПК України, згідно якої не передбачено можливості скасування (зміни) рішення у звязку зі зміною стану розрахунків між сторонами, якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду (п. 12 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ ГПК України від 17.05.2011 № 7) то вказані обставини не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення.

Таким чином колегія суддів вважає відсутніми підстави для скасування рішення господарського суду в даному випадку.

Керуючись ст. ст. 49, 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства «Центр народної творчості «Дивокрай» Дніпропетровської обласної ради» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2016 по справі № 904/9735/15 скасувати частково та прийняти нове рішення.

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 підприємства «Центр народної творчості «Дивокрай» Дніпропетровської обласної ради (51830, Дніпропетровська область, Петриківський район, с. Лобойківка, вул. Центральна; 49000, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, будинок 52, офіс 128-134, ідентифікаційний код 35101036) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр народного мистецтва «Петриківка» (51800, Дніпропетровська область, Петриківський район, смт. Петриківка, вул. Леніна, будинок 65, ідентифікаційний код) 163036,00 грн. (сто шістдесят три тисячі тридцять шість грн. 00 коп.) збитків та 2445,54 грн. (дві тисячі чотириста пять грн. 54 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Доручити господарському суду видати відповідний наказ.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 01.08.2016

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

ОСОБА_6