ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016 року Справа № 904/267/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №ББУ/ПРМЗ 18/СЛ/15 від 10.12.2015 р., представник;

представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-мехінічний завод" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року у справі №904/267/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Будинок-Світлотехніка"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-мехінічний завод"

про стягнення 19 728,45 грн. за договором поставки товарів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року у справі №904/267/16 (суддя Юзіков С.Г.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕРШОТРАВЕНСЬКИЙ РЕМОНТНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок-СВІТЛОТЕХНІКА" 14 169,12 грн. боргу за договором, 98,95 грн. 3 % річних з простроченої суми, 384,55 грн. збитків від інфляції з простроченої суми, 708,46 грн. пені з простроченої суми, 943,87 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 63-ПЗ-ДЦ від 04.12.2014 року в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, порушенням вимог ст.ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, правом позивача стягнути інфляційні та 3% річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, пеню відповідно до п.6.8 договору поставки.

Задовольняючи вимоги про стягнення пені частково, суд зазначив на помилковість розрахунку позивача.

22.04.2016 року на виконання рішення видано наказ господарського суду.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів, недоведеність позивачем заявлених вимог.

Просить оскаржуване рішення скасувати, в позові відмовити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу спростовує її доводи. Просить суд залишити оскаржуване рішення без змін як законне та обґрунтоване, провести розгляд справи за відсутності представника позивача.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2014 року сторонами укладений договір поставки № 63-ПЗ-ДЦ (далі - договір), за яким постачальник ( далі - позивач) зобов'язався поставити, а покупець (далі - відповідач) прийняти й оплатити продукцію та/або обладнання (далі - продукція) на умовах даного договору в асортименті, кількості, в строки за ціною та якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, що є невід'ємними частинами даного договору (а.с.9-17).

Відповідно до п. 4.1 договору продукція виготовляється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з кількісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до даного договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яка супроводжується одним документом про якість та/або одним товаросупроводжуючим документом.

Є встановленим, що специфікація до договору позивачем не надана, інше відповідачем не доведено.

Однак матеріали справи свідчать, що відповідач отримував від позивача товар, що свідчить про погодження сторонами кількості, якості та ціни кожної з партій продукції.

Так, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар згідно видаткової накладної № 435 від 23.07.2015 року на суму 5 443,20 грн. та № 469 від 06.08.2015 року на суму 8 725,92 грн.(а.с.18,20).

Факт отримання продукції підтверджено підписом представника покупця - спеціаліста ВОПЗ ОСОБА_2, який мав довіреності на отримання від позивача згідно договору №69-ПЗ-ДЦ від 04.10.2014 року матеріальних цінностей.

Належним чином засвідчені копії вказаних довіреностей долучені до матеріалів справи (а.с.18,20 зворот).

Таким чином, відповідач отримав продукцію на загальну суму 14 169,12 грн.

Оскільки сторони по даній справі є субєктами господарювання, то згідно ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно п.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У даному випадку скаржник в апеляційній скарзі не заперечує факт отримання товару, а посилається на не встановлення судом першої інстанції дати поставки продукції, від якої обчислюється строк оплати товару.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що розрахунки за продукцію, яка постачається постачальником за даним договором здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 5 робочих днів з 60 (шестидесятого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, та документів передбачених розділом 4 даного договору. Датою оплати вважається списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Згідно з п. 4.3 договору постачальник зобовязаний надати покупцеві перелік документів, зокрема рахунок, податкову накладну, видаткову накладну, сертифікат якості и т.д.

Згідно п.4.7 договору, на який посилається апелянт, датою поставки є дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником.

Така дата дійсно відсутня на вказаних вище видаткових накладних біля підпису представника покупця. Однак її відсутність повязана з бездіяльністю саме представника скаржника, що не звільняє відповідача від обовязку оплатити товар.

Крім того, необхідно зазначити, що сторони не заперечують, і судом першої інстанції встановлено, що товар було направлено через організацію перевізника "Нова пошта". Товарно-транспортна накладна №100 1669 3031, довіреність №545 та видаткова накладна №435 містять одну і ту ж дату 23.07.2015 року. Отже, за видатковою накладною відповідач отримав продукцію на суму 5 443,20 грн. саме 23.07.2015 року (а.с.18-19).

Аналогічним чином оформлені однією датою 06.08.2015 року видаткова накладна №469 на отримання товару на суму 8 725,92 грн., довіреність на ім'я ОСОБА_2 та експрес-накладна №0189 (а.с.20-21).

Таким чином, доводи апелянта про не встановлення дати поставки товару спростовано вищевикладеним.

Відповідно до матеріалів справи на час звернення позивача з позовом до суду строк оплати для відповідача є таким, що настав.

За відсутності доказів належного виконання відповідачем зобовязання висновок суду про протиправність поведінки апелянта та необхідність стягнення заборгованості є правомірним.

Посилання апелянта на наявність узгодженої сторонами специфікації від 04.12.2014 року та видаткову накладну №299 від 21.05.2015 року, за якою товар оплачено, не приймаються колегією суддів, оскільки не стосуються предмету спору.

Відповідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктом 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу, розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п..6.8 договору у разі несвоєчасної оплати продукції покупець за письмовою вимогою постачальника сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно неоплаченої продукції, але не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Судом правильно встановлено, що пеня з простроченої суми становить 708,46 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проведений позивачем розрахунок інфляційних та 3% річних перевірено колегією суддів та визнано правильним.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 Господарського процесуального кодексу України). Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності їх переконливості.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт належними та допустимими доказами не спростував висновки оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2016 року у справі №904/267/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 25.07.2016 року.