РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2016Справа №910/10996/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональна виробнича компанія «ОМЕГА»

До відповідача-1 Державної казначейської служби України

До відповідача-2 Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області

Про стягнення 4670,04 грн.

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

від позивача не прибув

від відповідача-1 не прибув

від відповідача-2 Кірш В.М. (за дов.), Дідик Р.З (керівник)

Обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернувся з позовом товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Міжрегіональна виробнича компанія «ОМЕГА» до Державної казначейської служби України» (відповідача-1) та Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (відповідача-2) про стягнення 4670,04 грн., з яких: 1006,20 грн. трьох процентів річних, 3663,84 грн. інфляційних.

Позовні вимоги мотивовані таким обставинами.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2016 у справі 911/1471/15, скаргу ТОВ «Міжрегіональна виробнича компанія «ОМЕГА» на бездіяльність ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області у виконавчому провадженні N48740827, №48740682, №48740589 по примусовому виконанні наказів Господарського суду Київської області від 20.08.2015 по справі №911/1471/15 задоволено та визнано бездіяльність ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області у виконавчому провадженні №48740827, №48740682, №48740589 по примусовому виконанні наказів Господарського суду Київської області від 20.08.2015 по справі №911/1471/15 незаконною.

Під час розгляду скарги встановлено, що ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області не вжито належних та об'єктивних заходів виконавчого провадження як впродовж шестимісячного строку, так і починаючи із дати початку примусового виконання - закінченням добровільного терміну - 24.09.2015.

За таких обставин позивач вважає, що, оскільки заборгованість згідно з наказом Господарського суду Київської області від 20.08.2015 по справі № 911/1471/15 на суму 47582,30 є простроченою, відповідач-1 повинен сплатити 3% річних з 24.09.2015 по 07.06.2016 та інфляційні за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року.

Суд своєю ухвалою суду від 17.06.2016 порушив провадження у справі № 910/10996/16, розгляд останньої призначив на 11.07.2016.

Відповідач-2 позовні вимоги відхилив у повному обсязі, зазначивши, що ним вжито всіх необхідних заходів в рамках зведеного виконавчого провадження.

Позивач та відповідач-1 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача-2, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Право кредитора вимагати у боржника за прострочення грошового зобов'язання сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних передбачено ст. 625 ЦК України.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Правовідносини між позивачем до Мостиським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області виникли у зв'язку здійсненням останнім своїх повноважень щодо виконання рішення судів, стягувачем за якими є позивач.

Отже, дані правовідносини не є зобов'язальними правовідносинами у розумінні ст. 509 ЦК України. Таким чином, до їх регулювання не підлягають застосуванню приписи ст. 625 ЦК України.

Також відсутні правові підстави для стягнення заявленої суми як шкоди.

Правове регулювання відшкодування шкоди здійснюється нормами глави 82 Цивільного кодексу України.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання не договірної шкоди передбачено ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв'язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином законодавством передбачено право на відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконних дій державних органів.

За умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Норми статті 1192 ЦК України надають потерпілому право вибору способу відшкодування шкоди. При розгляді спору про відшкодування шкоди шляхом покладення на особу обов'язку відшкодувати її в натурі (надати річ того ж роду і якості, полагодити пошкоджену річ тощо) слід серед іншого встановити можливість відшкодування шкоди в натурі винною особою.

Сам по собі факт не вчинення дій щодо рішення суду не є безумовною обставиною для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою. Позивач не довів, чи могли бути судові рішення фактично виконані в момент пред'явлення їх до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судових рішень в порядку та у спосіб, зазначений в них, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення підписано 25.07.2016.

Суддя С. А. Ковтун