РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016Справа №910/10632/16

За позовомПриватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації»
доДержавного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА»
простягнення 74355 грн. 08 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Несвіт А.А. - представник за довіреністю б/н від 21.03.2016;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.06.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» з вимогами до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» про стягнення 74355 грн. 08 коп., з яких 67333 грн. 29 коп. основного боргу, 6550 грн. 79 коп. пені та 471 грн. 00 коп. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та умов укладеного між сторонами Договору № 154 оренди нежитлових приміщень від 01.09.2015 не сплатив позивачу орендну плату за лютий - березень 2016 року, не відшкодував вартість абонплати і телефонних переговорів за січень - лютий 2016 року та не відшкодував розмір земельного податку за лютий - березень 2016 року, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 67333 грн. 29 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 6550 грн. 79 коп. та 3% річних у розмірі 471 грн. 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2016 порушено провадження у справі № 910/10632/16; розгляд справи призначено на 05.07.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2016, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.07.2016.

15.07.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що за 1 кв.м. орендованого приміщення орендар повинен сплачувати 10,24 грн. земельного податку, а оскільки відповідач оренду приміщення загальною площею 170,0 кв.м., він повинен сплачувати земельний податок у розмірі 1740 грн. 80 коп. на місяць. Крім того, позивач зазначив, що нарахування вартості плати за телефон (абонплата, плата за послуги), яку відповідач повинен був відшкодовувати позивачу, визначалась позивачем відповідно до кількості телефонних номерів, якими користувався відповідач, дат, часу, тривалості і вартості дзвінків.

Представник позивача у судовому засіданні 19.07.2016 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 19.07.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 934.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 19.07.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.09.2015 між Приватним акціонерним товариством «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» (орендодавець) та Державним підприємством «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» (орендар) укладено Договір № 154 оренди нежитлових приміщень, відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування частину нежилого приміщення загальною площею 170 кв.м., що розташована на 4 поверсі у будівлі, що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 18.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди (найму).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до п. 2.3 Договору № 154 від 01.09.2015 передача приміщень здійснюється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі приміщень. Підписання акту свідчить про фактичну передачу приміщень.

Судом встановлено, що за актом № 1 прийому-передачі нежитлових приміщень за Договором № 154 від 01.09.2015 позивач передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 134,1 кв.м., що розташовані на 4 поверсі під номерами кімнат 405, 409, 410, 411, 412, 413 у тому числі коридорні приміщення площею 35,9 кв.м. будівлі, що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 18 (копія вказаного акту прийому-передачі долучена позивачем до позовної заяви).

Згідно з п. 6.1 Договору № 154 від 01.09.2015 даний договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2015. Пролонгація договору здійснюється шляхом підписання додаткової угоди.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів висловлення наймодавцем (позивачем) заперечень щодо продовження відповідачем користування об'єктом оренди після закінчення строку дії Договору № 154 від 01.09.2015, встановленого у п. 6.1 договору, суд дійшов висновку, що Договір № 154 від 01.09.2015 був поновлений на строк 4 місяці (строк, раніше встановлений договором).

Судом встановлено, що 29.01.2016 між сторонами укладено Додаткову угоду № 2, якою сторони виклали п. 6.1 Договору № 154 від 01.09.2015 у новій редакції, зазначивши, що даний договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.03.2016. Пролонгація договору здійснюється шляхом підписання додаткової угоди.

Відповідно до п. 6.4 Договору № 154 від 01.09.2015 чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 2.5 Договору № 154 від 01.09.2015 у разі припинення дії договору внаслідок дострокового розірвання, закінчення терміну дії з відмовою від продовження або з інших причин орендар зобов'язаний протягом 15 робочих днів з моменту такого припинення звільнити та повернути, а орендодавець прийняти приміщення в порядку, що є аналогічним, викладеному у п. 2.3 договору. Повернення приміщення супроводжується одночасним поверненням переданих орендарю ключів.

Судом встановлено, що 31.03.2016 сторонами складено акт № 2 прийому-передачі нежитлових приміщень за Договором № 154 від 01.09.2015, відповідно до якого орендар повернув, а орендодавець прийняв з строкового платного користування частину нежитлового приміщення загальною площею 170 кв.м. у будівлі, що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 18.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що відповідач не сплатив позивачу орендну плату за користування об'єктом оренди у лютому та березні 2016 року, не відшкодував позивачу розмір земельного податку за лютий - березень 2016 року та не відшкодував позивачу витрати по абонентській платі і телефонним переговорам за січень - лютий 2016 року.

Судом встановлено, що за користування об'єктом оренди у лютому 2016 року позивачем нараховано до сплати відповідачу орендну плату у розмірі 25865 грн. 50 коп. (без ПДВ), що разом з ПДВ становить 31038 грн. 60 коп.; та за користування об'єктом оренди у березні 2016 року позивачем нараховано до сплати відповідачу орендну плату у розмірі 25865 грн. 50 коп. (без ПДВ), що разом з ПДВ становить 31038 грн. 60 коп., що відображено у долучених позивачем до позовної заяви копіях рахунків-фактур № СФ-0000223 від 04.02.2016 та № СФ-0000262 від 01.03.2016.

Згідно з п. 3.1 Договору № 154 від 01.09.2015 за користування офісними приміщеннями та приміщеннями загального користування загальною площею 170 кв.м. орендар сплачує орендодавцю орендну плату виходячи з розрахунку: 182 грн. 58 коп., в тому числі ПДВ 30 грн. 43 коп. за 1 кв.м. в місяць, тобто всього 31038 грн. 60 коп., в тому числі ПДВ 5173 грн. 10 коп. за офісне приміщення в місяць. За ініціативою будь-якої сторони у разі збільшення індексу інфляції розмір орендної плати повинен бути переглянутий. Зміна розмірів орендної плати допускається лише за письмовою згодою сторін. Нарахування орендної плати починається та закінчується з моменту підписання відповідних актів приймання-передачі приміщення, якщо інше не передбачено даним договором.

Таким чином, розмір місячної орендної плати погоджений сторонами у Договорі № 154 від 01.09.2015 та становить 31038 грн. 60 коп. (разом з ПДВ).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.3 Договору № 154 від 01.09.2015 орендна плата, відшкодування земельного податку та витрат на телефонні переговори сплачуються шляхом безготівкового переказу у їх повному обсязі на рахунок орендодавця. Орендна плата сплачується не пізніше 15 числа поточного місяця.

Таким чином, відповідач повинен був сплатити позивачу орендну плату за користування об'єктом оренди у лютому 2016 року в строк до 15.02.2016 (включно), та за користування об'єктом оренди у березні 2016 року - в строк до 15.03.2016 (включно).

Однак, відповідач не сплатив позивачу оренду плату за лютий 2016 року на суму 31038 грн. 60 коп. та за березень 2016 року на суму 31038 грн. 60 коп., що разом становить 62077 грн. 20 коп., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 62077 грн. 20 коп.

При цьому, суд зазначає, що згідно з п. 3.4 Договору № 154 від 01.09.2015 орендна плата за останній місяць дії договору, зазначений у п. 6.1 договору, сплачується не пізніше 30 днів з моменту підписання договору. У разі дострокового розірвання договору з ініціативи орендодавця в разі порушення орендарем умов договору або з ініціативи орендаря (у випадку невиконання п. 6.2 договору) внесена орендна плата за останній місяць дії договору не повертається. У разі дострокового розірвання договору з ініціативи орендодавця з причин, не пов'язаних з порушенням орендарем умов договору, внесена орендна плата за останній місяць дії договору повертається орендарю.

Доказів сплати відповідачем орендної плати за останній місяць дії Договору № 154 від 01.09.2015 у розмірі 31038 грн. 60 коп. відповідачем суду не надано.

Судом встановлено, що позивачем нараховано до стягнення з відповідача 600 грн. 95 коп. відшкодування витрат по абонентській платі та телефонних переговорах за січень 2016 року та 477 грн. 22 коп. відшкодування витрат по абонентській платі та телефонних переговорах за лютий 2016 року, що разом становить 1078 грн. 17 коп., що відображено у долучених позивачем до позовної заяви копіях рахунків-фактур № СФ-0000232 від 18.02.2016 та № СФ-0000359 від 25.03.2016.

Так, відповідно до п. 3.2 Договору № 154 від 01.09.2015 орендар відшкодовує орендодавцеві витрати на телефонні переговори відповідно до наданих орендодавцем рахунків.

15.07.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що нарахування вартості плати за телефон (абонплата, плата за послуги), яку відповідач повинен був відшкодовувати позивачу, визначалась позивачем відповідно до кількості телефонних номерів, якими користувався відповідач, дат, часу, тривалості і вартості дзвінків.

При цьому, 05.07.2016 через канцелярію суду позивачем долучено до матеріалів справи виставлені ПАТ «Укртелеком» рахунки-акти за січень та лютий 2016 року, а 15.07.2016 - детальний розрахунок по відшкодуванню абонплати та телефонним переговорам за січень - лютий 2016 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок відшкодування витрат по абонплаті та телефонним переговорам за січень - лютий 2016 року, суд дійшов висновку в його обґрунтованості.

Таким чином, відповідач повинен був відшкодувати позивачу витати по абонплаті та телефонним переговорам за січень 2016 року на суму 600 грн. 95 коп. та витрати по абонплаті та телефонним переговорам за лютий 2016 року на суму 477 грн. 22 коп.

Що стосується строку, до якого відповідач повинен був відшкодувати витрати по абонплаті та телефонним переговорам за січень - лютий 2016 року суд зазначає таке.

Так, відповідно до п. 3.2 Договору № 154 від 01.09.2015 оплата вартості комунальних послуг та інших платежів, що необхідні для забезпечення утримання та використання приміщень (плата за комунальні послуги) входить до складу орендної плати.

Суд зазначає, що абонентська плата за телефон та сплата вартості телефонних послуг є тими платежами, які необхідні для забезпечення використання об'єкта оренди, а отже (враховуючи умови п. 3.2 договору) входять до складу орендної плати, а відповідно до п. 3.3 Договору № 154 від 01.09.2015 орендна плата сплачується не пізніше 15 числа поточного місяця.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був відшкодувати позивачу абонплату та вартість телефонних переговорів за січень 2016 року у строк до 15.01.2016 (включно) та абонплату та вартість телефонних переговорів за лютий 2016 року у строк до 15.02.2016 (включно).

Однак, відповідач не відшкодував позивачу абонплату та вартість телефонних переговорів за січень 2016 року на суму 600 грн. 95 коп. та за лютий 2016 року на суму 477 грн. 22 коп., що разом становить 1078 грн. 17 коп., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 1078 грн. 17 коп.

Судом встановлено, що позивачем нараховано до сплати відповідачем суми відшкодування податку на землю за лютий 2016 року у розмірі 1740 грн. 80 коп. без ПДВ (2088 грн. 96 коп. разом з ПДВ) та за березень 2016 року у розмірі 1740 грн. 80 коп. без ПДВ (2088 грн. 96 коп. разом з ПДВ), що разом становить 4177 грн. 92 коп. (разом з ПДВ), що відображено у долучених позивачем до позовної заяви копіях рахунків-фактур № СФ-0000223 від 04.02.2016 та № СФ-0000262 від 01.03.2016.

Так, відповідно до п. 3.2 Договору № 154 від 01.09.2015 орендар відшкодовує орендодавцеві земельний податок у частині, що відповідає частині площі займаних приміщень у загальній площі будівлі.

15.07.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що за 1 кв.м. орендованого приміщення орендар повинен сплачувати 10,24 грн. земельного податку, а оскільки відповідач оренду приміщення загальною площею 170,0 кв.м., він повинен сплачувати земельний податок у розмірі 1740 грн. 80 коп. на місяць.

При цьому, 05.07.2016 через канцелярію суду позивачем долучено до матеріалів справи копію податкової декларації з плати за землю (із зазначенням місячного розміру загальної суми земельного податку) та розрахунок відшкодування податку за землю на 2016 рік.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок відшкодування відповідачем податку на землю за лютий 2016 року та березень 2016 року, суд дійшов висновку в його обґрунтованості.

Таким чином, відповідач повинен був відшкодувати позивачу суму податку на землю за лютий 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. (разом з ПДВ) та суму податку на землю за березень 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. (разом з ПДВ).

Що стосується строку, до якого відповідач повинен був відшкодувати позивачу податок на землю, суд зазначає таке.

Так, відповідно до п. 3.2 Договору № 154 від 01.09.2015 оплата вартості комунальних послуг та інших платежів, що необхідні для забезпечення утримання та використання приміщень (плата за комунальні послуги) входить до складу орендної плати.

Суд зазначає, що земельний податок є платежем, який є необхідним для забезпечення утримання та використання об'єкта оренди, а отже (враховуючи умови п. 3.2 договору) входить до складу орендної плати, а відповідно до п. 3.3 Договору № 154 від 01.09.2015 орендна плата сплачується не пізніше 15 числа поточного місяця.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був відшкодувати позивачу розмір податку на землю за лютий 2016 року у строк до 15.02.2016 (включно) та податок на землю за березень 2016 року у строк до 15.03.2016 (включно).

Однак, відповідач не відшкодував позивачу податок на землю за лютий 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. та податок на землю за березень 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп., що разом становить 4177 грн. 92 коп., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 4177 грн. 92 коп.

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви копію гарантійного листа Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» (вих. № 1/10-56 від 28.03.2016), в якому відповідач визнає заборгованість за Договором № 154 від 01.09.2015 у розмірі 66856 грн. 07 коп. (орендна плата за лютий 2016 року у сумі 31038 грн. 60 коп., орендна плата за березень 2016 року у сумі 31038 грн. 60 коп., заборгованість з відшкодування абонплати за телефон та вартості телефонних переговорів за січень 2016 року у сумі 600 грн 95 коп., заборгованості з відшкодування земельного податку за лютий 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. та за березень 2016 року за березень 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп.) та не заперечує проти її сплати найближчим часом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» у розмірі 67333 грн. 29 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» в частині стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» суми основного боргу у розмірі 67333 грн. 29 коп. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором № 154 від 01.09.2015 позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 6550 грн. 79 коп., а саме: 55 грн. 42 коп. пені за період з 06.03.2016 по 25.05.2016 за прострочення відшкодування відповідачем витрат з абонплати та вартості телефонних переговорів за січень 2016 року на суму 600 грн. 95 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000232 від 18.02.2016); 3813 грн. 76 коп. пені за період з 16.02.2016 по 25.05.2016 за прострочення сплати орендної плати за лютий 2016 року у розмірі 31038 грн. 60 коп. та за прострочення відшкодування податку на землю за лютий 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000223 від 04.02.2016); 26 грн. 18 коп. пені за період з 06.04.2016 по 25.05.2016 за прострочення відшкодування відповідачем витрат з абонплати та вартості телефонних переговорів за лютий 2016 року на суму 477 грн. 22 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000359 від 25.03.2016); 2655 грн. 65 коп. пені за період з 16.03.2016 по 25.05.2016 за прострочення сплати орендної плати за березень 2016 року у розмірі 31038 грн. 60 коп. та за прострочення відшкодування податку на землю за березень 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000262 від 01.03.2016).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 Договору № 154 від 01.09.2015 у випадку прострочення сплати орендної плати або відшкодування комунальних та інших платежів орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, у тому числі у випадку наявності заборгованості за строк більше шести місяців.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем були допущені арифметичні помилки при здійсненні розрахунку пені, у зв'язку з чим суд здійснив власний розрахунок пені (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Сума боргу (грн) - рахунок-фактура № СФ-0000232 від 18.02.2016Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
600.9506.03.2016 - 21.04.20164722%33.96
600.9522.04.2016 - 25.05.20163419%21.21
Всього:55 грн. 17 коп.

Сума боргу (грн) - рахунок-фактура № СФ-0000223 від 04.02.2016Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
33127.5616.02.2016 - 03.03.20161722%677.03
33127.5604.03.2016 - 21.04.20164922%1951.45
33127.5622.04.2016 - 25.05.20163419%1169.42
Всього:3797 грн. 90 коп.

Сума боргу (грн) - рахунок-фактура № СФ-0000359 від 25.03.2016Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
477.2206.04.2016 - 21.04.20161622%9.18
477.2222.04.2016 - 25.05.20163419%16.85
Всього:26 грн. 03 коп.

Сума боргу (грн) - рахунок-фактура № СФ-0000262 від 01.03.2016Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
33127.5616.03.2016 - 21.04.20163722%1473.54
33127.5622.04.2016 - 25.05.20163419%1169.42
Всього:2642 грн. 96 коп.
Таким чином, обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню з відповідача є 6522 грн. 06 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» в частині стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» пені у розмірі 6550 грн. 79 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 6522 грн. 06 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 471 грн. 00 коп., а саме: 4 грн. 00 коп. за період з 06.03.2016 по 25.05.2016 за прострочення відшкодування відповідачем витрат з абонплати та вартості телефонних переговорів за січень 2016 року на суму 600 грн. 95 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000232 від 18.02.2016); 272 грн. 28 коп. 3% річних за період з 16.02.2016 по 25.05.2016 за прострочення сплати орендної плати за лютий 2016 року у розмірі 31038 грн. 60 коп. та за прострочення відшкодування податку на землю за лютий 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000223 від 04.02.2016); 1 грн. 96 коп. 3% річних за період з 06.04.2016 по 25.05.2016 за прострочення відшкодування відповідачем витрат з абонплати та вартості телефонних переговорів за лютий 2016 року на суму 477 грн. 22 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000359 від 25.03.2016); 193 грн. 32 коп. 3% річних за період з 16.03.2016 по 25.05.2016 за прострочення сплати орендної плати за березень 2016 року у розмірі 31038 грн. 60 коп. та за прострочення відшкодування податку на землю за березень 2016 року у розмірі 2088 грн. 96 коп. (рахунок-фактура № СФ-0000262 від 01.03.2016).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем 3% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» в частині стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» 3% річних у розмірі 471 грн. 00 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут нафтопереробної та нафтохімічної промисловості «МАСМА» (03680, м. Київ, просп. Академіка Палладіна, буд. 46, корпус 1; ідентифікаційний код: 38882770) на користь Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» (01042, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 18; ідентифікаційний код: 02011864) суму основного боргу у розмірі 67333 (шістдесят сім тисяч триста тридцять три) грн. 29 коп., пеню у розмірі 6522 (шість тисяч п'ятсот двадцять дві) грн. 06 коп., 3% річних у розмірі 471 (чотириста сімдесят одна) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1377 (одна тисяча триста сімдесят сім) грн. 47 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 25.07.2016

Суддя І.М. Отрош