КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2016 р. Справа№ 910/4810/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Кропивної Л.В.

Пашкіної С.А.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: ОСОБА_2 за довіреністю;

відповідача 1: не з'явився;

відповідача 2: Мартинюк Є.В. за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016

у справі № 910/4810/16 (головуючий суддя Пукшин Л.Г.)

За позовом ОСОБА_4

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна іпотечна компанія"

2) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик"

про визнання договору іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі №910/4810/16 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки відповідності положень спірного правочину (п.п.4.4, 5.7) вимогам Закону України "Про іпотеку", обмежившись лише дослідженням п.1.1.1 договору, також суд дійшов безпідставного висновку щодо відсутності порушень прав позивача спірним договором.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Кропивної Л.В.), апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 25.07.2016.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 25.07.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/4810/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Кропивної Л.В., Пашкіної С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2016 колегію суддів у зазначеному складені прийнято справу до провадження.

Відповідач 1 явку представника у судове засідання не забезпечив, ухвала суду, яка була направлена за адресою державної реєстрації відповідача 1 (01001, м.Київ, вул. Рибальська, 22), повернута поштою з довідкою "Інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення".

Відповідно до ст.64 ГПК України у разі відсутності сторін адресою, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників відповідача 1.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити з підстав, зазначених у скарзі.

Представник відповідача 2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказав, що спірний договір виконаний та за рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна іпотечна компанія", затвердженого Загальними зборами Учасників (Протокол №85 від 21.05.2009), учасниками вказаного товариства були громадяни України ОСОБА_5 (51% у Статутному капіталі) та ОСОБА_6 (49% у Статутному капіталі).

01.10.2010 відбулись збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Муніципальна іпотечна компанія", оформлені протоколом №115, на яких були присутні двоє учасників, які сукупно володіють 100% голосів, та які вирішили:

1. Надати в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Житлоспецбудпроект" перед ПАТ "КБ "Хрещатик" за кредитним договором №47-2/20-10 від 14.12.2007 року та в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором №41/09-980/27 від 31.12.2009 року майнові права ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" на чотири трикімнатні квартири в АДРЕСА_1 а саме: квартири №16 і №18 в домі №6 та квартири №16 та №18 в домі №8.

2. Надати в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Житлоспецбудпроект" перед ПАТ "КБ "Хрещатик" за кредитним договором №47-2/20-10 від 14.12.2007 року та в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором №41/09-980/27 від 31.12.2009 року дві трикімнатні квартири в АДРЕСА_1, а саме: квартиру №13 в домі №6 та квартиру №13 в домі №8;

3. Після оформлення документів про право власності на квартири, які визначені в п.1 цього Протоколу, оформити відповідним чином договори іпотеки таких квартир з метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Житлоспецбудпроект" за кредитним договором №47-2/20-10 від 14.12.2007 року та зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором №41/09-980/27 від 31.12.2009 року.

4. Надати повноваження директору ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" на підписання договорів іпотеки квартир та іпотеки майнових прав на квартири та в подальшому іпотеки квартир з прийнятим рішенням та визначення інших умов договорів іпотеки на власний розсуд.

На виконання зазначеного рішення зборів учасників товариства та з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором №47-2/20-10 від 14.12.2007, між відповідачем-1, як іпотекодавцем, та відповідачем-2, як іпотекодержателем, 06.10.2010 було укладено Договір іпотеки № 47-2/20-10-з/4 (далі - Договір іпотеки).

Відповідно до умов п. 1.1.1 вказаного Договору іпотеки (з урахуванням Договорів про внесення змін від 29.10.2010, 25.03.2011, 12.07.2011) предметом іпотеки є майнові права на:

- трикімнатну квартиру № 16, загальною площею 140,53 кв.м. та додатково антресолі площею 32,16 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на шостому поверсі, заставною вартістю 983 710,00 грн.,

- трикімнатну квартиру № 18, загальною площею 140,53 кв.м. та додатково антресолі площею 32,16 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на шостому поверсі, заставною вартістю 983 710,00 грн.

Відповідно до п.1.3 Договору іпотеки після закінчення перепланування та/або переобладнання квартир № 16 та № 18, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, майнові права на які є предметом іпотеки за цим договором, ці квартири продовжують бути предметом іпотеки відповідно до умов цього договору.

Пунктом 4.4 Договору іпотеки передбачено, що у випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором та за цим договором, іпотеко держатель має право одержати суму, якої не вистачає, з іншого майна іпотекодавця чи боржника.

Відповідно до п.5.7 Договору іпотеки у випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, буде недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя та покриття витрат, пов'язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця. Якщо сума, виручена від реалізації предмета іпотеки, перевищить суму вимог іпотеко держателя, різниця повертається іпотекодавцю.

Згідно з п. 6.6. Іпотечного договору, договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення підписаних сторонами примірників та діє до повного виконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором (з урахуванням можливих змін та доповнень).

Договір підписаний першим заступником голови правління ПАТ "КБ "Хрещатик" ОСОБА_7 та директором ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" ОСОБА_6

В подальшому, у січні 2012 року, відбулись зміни складу учасників ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" та згідно Статуту товариства, затвердженого Загальними зборами учасників (протокол №150 від 27.01.2012), учасниками товариства є ОСОБА_4 (позивач у даній справі, 61% у Статутному капіталі) та ОСОБА_6 (39% у Статутному капіталі).

У березні 2016 року позивач - ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним Договору іпотеки.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з системного аналізу пунктів 1.1, 4.4 та 5.7 Договору іпотеки слідує, що предметом іпотеки є як майно, визначене п.1.1.1 договору так і інше майно іпотекодавця, необхідне для задоволення вимог іпотекодержателя як кредитора. Таким чином, в порушення вимог ч.1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" у спірному договорі відсутній опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, що свідчить про недійсність такого договору з підстав ч.2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. З огляду на вказане, позивач зазначає, що договір іпотеки № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010 підлягає визнанню недійсним як такий, що не відповідає вимогам ч.1 ст. 18 ЗУ "Про іпотеку", ч.1 ст. 203 ЦК України та порушує корпоративні права позивача щодо управління справами товариства та розподілу прибутку товариства (з одержанням своєї частки) від господарської діяльності товариства.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач 2 посилався на пропуск позовної давності, а також на те, що спірний договір укладений до набуття позивачем корпоративних прав, отже його укладення не порушувало права чи охоронювані законом інтереси позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний договір відповідає положенням Закону України "Про іпотеку", тому відсутні підстави для визнання його недійсними, окрім цього, позивачем не доведено порушення спірним договором її суб'єктивних прав або охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про визнання недійсним з моменту укладення Договору іпотеки №47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010.

Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про іпотеку" та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями ст. 18 Закону України "Про іпотеку" визначено, що одними з істотних умов, які має містити іпотечний договір, є зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, а також опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що для забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором, між відповідачами було укладено Договір іпотеки, умовами якого передбачена передача в іпотеку майнових прав на нерухомість.

При цьому, згідно з умовами, визначеними спірним Іпотечним договором (пункти 4.4, 5.7), у випадку, коли суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя за Кредитним договором та за Договором іпотеки, та покриття витрат, пов'язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, Іпотекодержатель має право одержати суму, якої не вистачає, та задовольнити свої вимоги, за рахунок іншого майна Іпотекодавця чи Боржника.

Положеннями Цивільного кодексу України визначено лише предмет та родові ознаки окремих різновидів договорів, а умови кожного конкретного договору визначаються за погодженням сторін, шляхом їх вільного волевиявлення, з урахуванням норм діючого законодавства.

При цьому, укладений між відповідачами договір № 47-2/20-10-з/4 від 06.10.2010, за своєю правовою природою є договором іпотеки, предмет якого чітко визначений сторонами в п. 1.1.1 Договору.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.. 204 ЦК України).

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі при укладанні спірного Договору іпотеки погодили всі його істотні умови, необхідні для його дійсності та правомірності.

Зміст пунктів 4.4, 5.7 Договору іпотеки не суперечить вимогам чинного законодавства, узгоджується з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Окрім цього, рішенням зборів учасників ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" було надано повноваження директору на підписання договорів іпотеки квартир та іпотеки майнових прав на квартири з визначенням умов договорів іпотеки на власний розсуд.

Щодо порушення корпоративних прав позивача колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи позивач є учасником ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія", починаючи з січня 2012, про що свідчить п.7.3 Статуту, затвердженого загальними зборами учасників протокол від 27.01.2012 № 150.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України та статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 ст.1 ГПК України визначає, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 12 ГПК України визначає, що господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Зі змісту ст.167 ГК України вбачається, що під корпоративними права слід розуміти права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під час вирішення корпоративних спорів слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції АТ або вступу до інших юридичних осіб. Тому рішення органів юридичної особи, прийняті до вступу позивача до складу її учасників або придбання ним акцій, не можуть бути визнані такими, що порушують його корпоративні права (п.2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" від 25.02.2016 №4).

Стаття 10 Закону України "Про господарські товариства" визначає, що учасники товариства мають право: а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; в) вийти в установленому порядку з товариства; г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Однак, виходячи з встановлених судом обставин, колегія суддів дійшла висновку, що звертаючись до суду з позовом, позивачем не доведено в чому полягає порушення її корпоративних прав укладенням спірного правочину за півтори роки до дати набуття позивачем корпоративних прав.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки в даному випадку відсутність доказів порушення корпоративного права позивача виключає можливість встановлення факту його порушення, а відтак і захисту у спосіб, обраний позивачем.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що на час укладення спірного договору учасниками товариства були: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Саме вказаними учасниками було прийнято рішення про погодження питання щодо укладення спірного договору іпотеки.

Враховуючи, що місцевим господарським судом встановлено самостійні підстави для відмови у задоволенні позову, клопотання ПАТ КБ "Хрещатик" щодо застосування строків позовної давності правомірно залишено без задоволення.

Також колегією суддів встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.21-27), відносно ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" 10.06.2015 порушено провадження у справі про банкрутство №910/11823/15, при цьому постановою Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/11823/15 визнано ТОВ "Муніципальна іпотечна компанія" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Колегія суддів враховує, що положення ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначають, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Щодо посилань апелянта на постанови Верховного Суду України у справах №3-207гс14 та 3-327гс-15, то обставини даної справи суттєво відрізняються від обставин вказаних справ, оскільки у вказаних справах учасник товариства оскаржував договори, які були укладені директором товариства з перевищенням повноважень, за відсутності відповідно рішення зборів учасників (при цьому, на момент укладення спірних договорів позивач у вказаних справах був учасником товариства).

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/4810/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/4810/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/4810/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.В. Кропивна

С.А. Пашкіна