КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2016 р. Справа№ 910/1785/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Кропивної Л.В.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність № б/н від 24.03.2016,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016р. у справі №910/1785/16 (суддя Підченко Ю.О.) за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення 221 915,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 заборгованості з орендної плати за період з 01 січня 2013 року по 27 грудня 2013 року в сумі 120 000, 00 грн., 3% річних в сумі 7 170 грн. та інфляційних в сумі 94 745,18 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.06.2016р. у справі №910/1785/16 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати за період з лютого 2013 по грудень 2013 року в сумі 110 000, 00 грн.; 3% річних в сумі 6 581,92 грн. та інфляційні в сумі 86 849,75 грн.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині здійснення орендної плати.

При цьому, вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати задоволено частково на суму 110 000, 00 грн., з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду із вимогою про стягнення орендної плати за січень 2013 року на суму 10 000, 00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016р. у справі №910/1785/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на не передання позивачем орендарю приміщення в оренду.

Крім цього, відповідач зазначає про не використання орендованого приміщення починаючи з листопада 2012 року у зв'язку з накладенням виконавчою службою арешту на орендоване майно.

Також, скаржник вказує на необґрунтованість позовних вимог за період з лютого 2013 року по грудень 2013 року у зв'язку із неможливістю зайняття відповідачем орендованих приміщень з огляду на заміну позивачем замків.

В судовому засіданні 01.08.2016 року представник апелянта - відповідача у справі, підтримав вимоги за апеляційною скаргою та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між фізичною особо-підприємцем ОСОБА_2 (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар) 16.02.2011 укладено договір оренди, відповідно до умов якого (п.1.1) орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1. Загальна поща приміщення складає: 115, 3 кв.м.

Розділом 3 договору оренди встановлено порядок проведення розрахунків між сторонами, зокрема:

3.1. Розмір щомісячної орендної плати приміщення складає 10 000, 00 грн. Зміна розміру орендної плати в односторонньому порядку не допускається;

3.4. Орендар сплачує орендну плату з дати укладання договору по день фактичного його повернення орендодавцю з урахуванням п. 3.7. договору. Днем фактичного повернення вважається день підписання акту прийому-передачі приміщення;

3.5. Оплата орендної плати здійснюється орендарем за поточний місяць оренди не пізніше 20-го числа цього місяця на розрахунковий рахунок орендодавця;

3.7. Підписання договору підтверджує факт оплати орендарем плати авансом за всі місяці, починаючи з дня укладання оренди по вересень 2012 року. Орендна плата за наступні місяці використання орендованих приміщень, підлягає оплаті відповідно до п.3.4.

Факт передачі приміщення відповідачу та відповідно користуванням ним орендарем підтверджується наступними доказами.

Так, в матеріалах справи наявні підписані сторонами та скріплені їх печатками Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000001 від 31.07.2011 року та № ОУ-0000003 від 31.08.2011 року, № ОУ-0000005 від 30.09.2011 року, № ОУ-0000007 від 31.10.2011 року, № ОУ-0000009 від 30.11.2011 року (а.с.12, 39-41).

Вказані Акти підтверджують факт користування відповідачем орендованим приміщенням. Отже, передача у користування мала місце.

Крім цього, відповідачем були здійснені оплати за користування приміщенням за період з серпня 2011 року по листопад 2011 року (а.с.29-30). При цьому, відповідач не заявляв про повернення цих коштів через те, що він не розпочав користування приміщенням. Наведене також опосередковано підтверджує факт користування.

Вказані докази спростовують доводи відповідача про не передання позивачем орендарю приміщення в оренду.

Більше того, сам відповідач в апеляційній скарзі (на 3-й стор.) вказує: «…фактично відповідач користувався приміщенням протягом 12 місяців, тому що у листопаді на приміщення було накладено арешт, а 22 грудня 2012 року позивач силоміць змінив замки.».

Також, в судовому засіданні представник відповідача пояснив, що приміщення було передано в оренду, але згодом (у грудні) відповідач не зміг продовжити користування через нібито заміну позивачем замків.

Таким чином, виходячи із сукупного аналізу наявних доказів суд дійшов висновку, що приміщення було передано у користування та відповідач фактично реалізовував своє право користування.

Стосовно доводів про припинення користування наприкінці 2012 року через заміну замків, то їх оцінка буда наведена судом нижче у даній постанові.

Відповідачем за період з 01 січня 2013 року по 27 грудня 2013 року зобов'язання з оплати орендних коштів не виконувались належним чином, у зв'язку з чим утворився борг у загальній сумі 120 000, 00 грн.

Позивач зазначає, що оскільки відповідачем зобов'язання зі здійснення орендних платежів не виконувались належним чином, орендодавцем на адресу орендаря було направлено заяву від 19.09.2013 про відмову від договору оренди.

Однак, доказів направлення вказаної заяви відповідачу позивачем до суду не надано.

Так, у даній справі є лише докази направлення 27.12.2012 відповідачу претензій.

Проте, враховуючи те, що заява про відмову від договору оренди датована 19.09.2013, а описи вкладення, свідчать про надіслання кореспонденції орендарю ще 27.12.2012, вони не можуть бути належними доказами направлення відповідачу заяви від 19.09.2013 про відмову від договору оренди.

Разом з тим, орендарем 27.12.2013 було повернуто орендодавцю ключі від орендованого приміщення, що підтверджується розпискою відповідача (зворотній бік а.с. 14).

Вказаний доказ свідчить про повернення об'єкту оренди та відповідно припинення дії договору 27.12.2013.

Враховуючи нездійснення відповідачем орендної плати за період з 01 січня 2013 року по 27 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 заборгованості в сумі 120 000, 00 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Суд першої інстанції вимоги позивача задовольнив частково на суму 110 000, 00 грн., з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності щодо частини вимог.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду обґрунтованим, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.5 договору передбачено, що оплата орендної плати здійснюється орендарем за поточний місяць оренди не пізніше 20-го числа цього місяця на розрахунковий рахунок орендодавця.

Відповідачем за період з 01 січня 2013 року по 27 грудня 2013 року зобов'язання з оплати орендних коштів не в виконувались належним чином, у зв'язку з чим утворився борг у загальній сумі 120 000, 00 грн.

Враховуючи вищевикладене, на момент звернення позивача з даним позовом до суду строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати коштів за договором оренди настав, проте зобов'язання виконано не було.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Обставини невиконання відповідачем зобов'язання зі здійснення орендних платежів на загальну суму 120 000, 00 грн. за період з 01 січня 2013 року по 27 грудня 2013 року підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються відповідачем.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Пунктом 4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарський спорів" передбачено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Пунктом 3.5 договору оренди передбачено, що оплата орендної плати здійснюється орендарем за поточний місяць оренди не пізніше 20-го числа цього місяця на розрахунковий рахунок орендодавця.

Таким чином, строк позовної давності для звернення із вимогами про стягнення заборгованості з орендної плати за кожен місяць починаючи із січня по грудень 2013 року становить:

- за січень 2013 року - до 21 січня 2016 року;

- за лютий 2013 року - до 21 лютого 2016 року;

- за березень 2013 року - до 21 березня 2016 року;

- за квітень 2013 року - до 21 квітня 2016 року;

- за травень 2013 року - до 21 травня 2016 року;

- за червень 2013 року - до 21 червня 2016 року;

- за липень 2013 року - до 21 липня 2016 року;

- за серпень 2013 року - до 21 серпня 2016 року;

- за вересень 2013 року - до 21 вересня 2016 року;

- за жовтень 2013 року - до 21 жовтня 2016 року;

- за листопад 2013 року - до 21 листопада 2016 року;

- за грудень 2013 року - до 21 грудня 2016 року.

З вказаним позовом позивач звернувся до суду згідно з відбитком штампу органу поштового зв'язку 3-го лютого 2016.

Отже, позивачем було пропущено строк на звернення до суду із вимогою про стягнення орендної плати за січень 2013 року на суму 10 000, 00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за період з лютого 2013 по грудень 2013 року в сумі 110 000, 00 грн.

Доводи апелянта про не користування орендованим приміщенням починаючи з листопада 2012 року у зв'язку з накладенням виконавчою службою арешту на орендоване майно, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Так, апелянтом не доведеного того, що починаючи з листопада 2012 року він не мав змоги знаходитись в орендованому приміщенні та фактично звільнив його.

Жодних доказів звільнення приміщення відповідачем чи обмеження до нього доступу, як і звернення відповідача з вимогами про усунення перешкод у користуванні орендованим майном через накладення на нього арешту матеріали справи не містять.

При цьому, слід також зазначити, що позивач про вказані обставини не був обізнаний через не направлення йому виконавчою службою постанови про відкриття виконавчого провадження.

Вказане підтверджується постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.08.2013 у справі №826/9988/13-а, яка залишена без змін судом апеляційної інстанції.

Доказів обмеження доступу до орендованого приміщення з боку виконавчої служби чи інших осіб відповідачем до суду не надано.

Доводи щодо вибуття приміщення з власності позивача також не підтверджені належними доказами з боку відповідача та спростовуються наданою позивачем до місцевого господарського суду інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Також судом враховується те, що відповідач жодного разу не повідомляв позивача про неможливість використання орендованого приміщення через накладення на нього арешту чи зміну власника, так само як і не звертався до орендодавця із будь-якими вимогами щодо усунення перешкод у користуванні орендованим майном.

Отже, обставини неможливості використання орендованого майна з вказаної причини є недоведеними та відповідно орендар не може бути звільнений від сплати орендної плати.

Стосовно доводів апелянта про неможливість зайняття ним орендованих приміщень з огляду на заміну позивачем замків 22.12.2012, слід зазначити наступне.

Будь-яких належних доказів, що відповідач не використовував приміщення через заміну замків до суду не надано.

При цьому, слід зазначити, що постанова про закриття кримінального провадження від 30.12.2012 жодним чином не підтверджує обставин, на які посилається відповідач.

Так, у вказаній постанові зазначених відповідачем обставин слідчими органами встановлено не було, а були викладені лише пояснення ОСОБА_4, що відповідно не може вважатися встановленням фактичних обставин.

При цьому, в постанові було зазначено, що спірні відносини є цивільно-правовими та даних які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 злочину не встановлено.

Таким чином, доводи відповідача про невикористання ним приміщення з 22.12.2012 року також визнаються судом не доведеними та відхиляються.

Як вже було зазначено вище, орендарем 27.12.2013 було повернуто орендодавцю ключі від орендованого приміщення, що підтверджується розпискою відповідача (зворотній бік а.с. 14).

Вказана обставина також підтверджує, що відповідач використовував приміщення до 27.12.2013.

Таким чином, висновок суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 110 000, 00 грн. заборгованості з орендної плати є обґрунтованим.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних в сумі 7 170 грн. та інфляційні в сумі 94 745,18 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором оренди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в сумі 6 581,92 грн. та інфляційних в сумі 86 849,75 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2016р. у справі №910/1785/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/1785/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.В. Кропивна