РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа №910/9875/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Асоціація дитячого харчування"
До Дочірнього підприємства "Вільд-Україна"
Прозміну частини умов договору та зобов'язання прийняти товар
Ярмак О.М.

Представники:

від позивачаСиньогін Ю.І. (представник за довіреністю від 03.08.2015)
від відповідачаКожушко А.В. (представник за довіреністю від 21.04.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Асоціація дитячого харчування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Вільд-Україна" про зміну частини умов договору поставки № 1001 від 10.01.2013 та зобов'язання прийняти товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/9875/16 та призначено розгляд справи на 12.07.2016.

Ухвалою від 12.07.2016 судом відкладено розгляд справи на 26.07.2016.

В судовому засіданні 26.07.2016 представник позивача обґрунтував обставини позовних вимог, підтримав їх та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.01.2013 між Дочірнім підприємством "Вільд-Україна" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Асоціація дитячого харчування" (покупець) укладено договір поставки № 1001 (далі - договір поставки), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та по цінах, викладених у Додатках № 1, № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

Під товаром у договорі поставки визначено харчові інгредієнти (ароматизатори, емульсії, екстракти, концентрати, основи, барвники) в асортименті згідно Додатків до договору.

Відповідно до п. 4.1 договору поставки ціна на товар фіксується в Додатку № 1 до цього договору, які є його невід'ємними частинами, та встановлюється в гривнях. При зміні курсу гривні до курсу Євро встановленого Національним Банком України на дату виставлення рахунку постачальником, порівняно з курсом, який існував на дату підписання Додатку, ціна на товар підлягає перерахунку шляхом множення на відповідний коефіцієнт, що не потребує укладання між сторонам додаткових угод, за формулою:

Ц=Ц1хК, де Ц - ціна товару на лату виставлення рахунку, Ц1 - ціна, що встановлюється у Додатках до Договору, К - коефіцієнт, що визначається за формулою: К=Курс гривні до Євро, встановлений НБУ на дату виставлення рахунку/Курс гривні до Євро, що встановлений у Додатках до Договору.

За доводами позивача зазначений пункт потребує зміни у зв'язку з таким: оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1548 від 25.12.1996 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», ціни на дитяче харчування встановлюються органами місцевого самоврядування, та не можуть перетинати певну межу, а для виготовлення дитячого харчування потрібна сировина, яку підприємство змушене купувати в інших підприємств, таких як ДП «Вільд-Україна»; пункт 4.1 договору поставки змушує купувати сировину за цінами, прив'язаними до євро, а з моменту укладання договору курс гривні до євро виріс в три тази, тому ціна сировини також виросла пропорційно курсу та подорожчала в три рази, але постанова Кабінету Міністрів України № 1548 від 25.12.1996 не дає позивачу змоги підвищувати вартість кінцевого продукту в три рази, тому таке подорожчання, за переконанням позивача, є істотною умовою для зміни умов договору поставки в розмінні ст. 652 ЦК України.

Так, позивач вважає, що ціна на товар за договором поставки повинна бути визначена в гривні та не повинна зростати разом з курсом євро, тому для цього необхідно змінити п. 4.1. договору поставки на наступний:

«Ціна на Товар фіксується в Додатку № 1 до цього Договору, який є його невід'ємною частиною, та встановлюється у гривнях. При зміні курсу гривні до курсу Євро встановленого Національним банком України на дату виставлення рахунку Постачальником, порівняно з курсом, який існував на дату підписання Додатку, ціна на Товар не підлягає перерахунку.».

Також, позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти повернення товару, отриманого від позивача на загальну суму 598 967,10 грн за накладною № ОВП-000026 від 12.05.2016 у зв'язку із значним подорожчанням товару та відсутністю змоги реалізовувати дитяче харчування кінцевому споживачу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено статтею 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, частиною 1-2 статті 652 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, законодавство чітко визначає порядок внесення змін до договору, та передбачає, що таке внесення має відбуватися лише за згодою сторін угоди, а у випадку, коли певної згоди не досягнуто, заінтересована сторона вправі звернутися до суду, при умові одночасного існування чотирьох умов.

Перш за все суд вважає необхідним сказати, що доказів звернення позивача безпосередньо до відповідача у позасудовому порядку із пропозицією внесення змін до договору поставки в матеріали справи подано не було.

Вивчивши доводи позивача на предмет істотної зміни обставин, з якими законодавство пов'язує можливість внесення змін до договору у судовому порядку, суд зазначає таке.

Так, укладаючи договір поставки з прив'язкою до курсу євро до гривні, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору поставки не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Вказане підтверджується змістом пункту 4.1 договору поставки, викладення якого у тексті договору направлено було саме на можливу ситуацію зміни ціни товару у зв'язку із зміною курсу гривні до курсу євро, та підписуючи який позивач, зокрема, розумів можливість валютних коливань та погодився з цим.

Отже, укладення договору з розрахунком платежів у гривнях за курсом НБУ до іноземної валюти передбачає, що покупець бере на себе ризики валютних коливань. Непередбачуваність валютних коливань є загальновідомим фактом та не може вважатись зміною істотних умов договору.

Відтак, при укладенні спірного договору, тим самим, приймаючи на себе зобов'язання оплачувати поставлений йому товар, виходячи із гривневого еквіваленту до євро з можливістю зміни його курсу, позивач був обізнаний, що курс національної валюти України до євро не є незмінним, відтак зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за укладеним договором.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, в силу указаних норм законодавства відсутність можливості для оплати товару внаслідок його значного подорожчання не звільняє позивача від грошових зобов'язань за договором поставки.

Більше того, у п. 13.3 договору поставки сторони гарантують одна одній, що вони мають стабільний фінансовий стан, є платоспроможними, справно платять податки й збори і не вчиняють будь-яких дій щодо ліквідації, реорганізації або припинення своєї діяльності у будь-який інший спосіб.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними доказами наявність обставин, які б істотно змінились в розумінні ст. 652 ЦК України, тому у задоволенні позовних вимог про внесення змін до договору поставки слід відмовити.

Поряд з викладеним, за твердженнями позивача станом на даний час у нього наявний неоплачений ним товар за договором поставки на суму 598 967,10 грн, про зобов'язання відповідача прийняти який він просить у суду.

Натомість, правових підстав, передбачених договором або законодавством, для зобов'язання відповідача прийняти переданий ним раніше покупцю товар позивач не сформулював.

Отже, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю, зважаючи на їх недоведеність та необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 29.07.2016

Суддя О.М. Ярмак