РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа № 910/12170/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Селвис"

до Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик"

про стягнення 22 743,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Гвоздь К.Ю. (представник за довіреністю вих. №47 від 01.06.2016р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Селвис" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" (надалі - відповідач) суми передоплати в розмірі 22 743,00 грн. за Договором виконання робіт №15/029 від 21.10.2015р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач свої зобов'язання щодо проведення передбачених договором робіт, у порядку та строки, визначені договором не виконав.

Відповідач відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 26.07.2016р.

20.07.2016р. до суду від Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" надійшла зустрічна позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селвис" про стягнення 22 743,00 грн., яка ухвалою суду від 25.07.2016р. на підставі п.п. 4,6 ч. 1 ст. 63 ГПК України була повернута без розгляду.

В судове засідання 26.07.2016р. представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 26 липня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.10.2015р. між відповідачем (виконавець за Договором) та позивачем (замовник за Договором) укладено Договір виконання робіт №15/029 від 21.10.2015р. (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого виконавець зобов'язувався виконати роботи (механічну обробку) та передати замовнику у погоджені сторонами строки продукцію по якій виконавець провів роботи, визначені у Специфікації (додаток №1), що що додається до цього Договору і є його невід'ємною частиною.

Згідно п. 1.2. Договору умови договору викладені сторонами у відповідності вимог міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2010р.), які застосовуються з урахуванням особливостей цього договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору назва, кількість, ціна, а також строк, місце та умови виконання робіт вказуються за погодженням сторін у Специфікації до даного договору, яка підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін та є Додатком №1 до цього Договору, є його невід'ємною частиною та не може розглядатися окремо від даного договору.

Якість виконаних робіт, що виконуються повинна відповідати вимогам, зазначеним у технічній документації, що погоджується представниками сторін шляхом підписання відповідного акту до оплати авансу згідно п. 4.2. Договору (п. 2.2. Договору).

Як передбачено в п. п. 3.1. - 3.2. Договору ціна виконаних робіт за Договором визначається в національній валюті України за погодженням сторін та вказується у Специфікації до цього договору. Загальна ціна виконаних робіт за договором складає 45 486,00 грн. в т.ч. ПДВ (20%) 7 581,00 грн.

Згідно п. 4.1. Договору платежі за даним договором здійснюються замовником шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний рахунок виконавця. Оплата здійснюється на підставі виставленого рахунку-фактури із зазначенням назви виконаних робіт, кількості, ціни. Рахунок-фактура, який виставляється виконавцем повинен містити посилання на номер і дату укладення договору.

В специфікації №1 від 22.10.2015р. (додаток №1 до договору) сторони погодили назву робіт, кількість, ціну та термін виконання робіт.

В п. 4.2. Договору сторони домовились, що розрахунок за виконані роботи проводиться замовником наступним шляхом: - 50% від ціни виконаних робіт у розмірі 22 743,00 грн., в т.ч. ПДВ 3 709,50 грн. - протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору; - остаточний розрахунок за ціну виконаних робіт у розмірі 22 743,00 грн., в т.ч. ПДВ 3 709,50 грн. - протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту інформування замовника про готовність продукції, по яким виконавець провів роботи, до відвантаження.

Позивачем на підставі рахунку-фактури №108 від 28.10.2015р. було перераховано на рахунок відповідача суму передоплати вартості робіт в розмірі 22 743,00 грн., що підтверджується доданою до матеріалів справи належним чином засвідченою копією платіжного доручення № 1509 від 11.11.2015р. на вказану суму.

Листом №1433-21 від 17.11.2015р. відповідач повідомив позивача про неможливість виконати необхідний обсяг робіт із-із технічних особливостей товару.

25.11.2015р. позивач звернувся до відповідача з проханням повернути перераховані кошти в сумі 22 743,00 грн., на яку відповідачем було надано відповідь про те, що останній може виконати іншу роботу на вказану суму.

Позивачем також було направлено на адресу відповідача претензії вих. № 12 від 27.01.2016р. та вих. № 36 від 01.04.2016р. про сплату суми коштів в розмірі 22 743,00 грн. (докази отримання претензій відповідачем в матеріалах справи), які були залишені без відповіді та задоволенні зі сторони відповідача.

У зв'язку з неповерненням суми передоплати за Договором в розмірі 22 743,00 грн., позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові

Відповідно до статті 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

В ст. 846 Цивільного кодексу України вказано, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Статтею 849 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Доказів виконання робіт, обумовлених договором, станом на час розгляду справи в суді відповідачем до матеріалів справи не надано.

До того ж листом №1433-21 від 17.11.2015р. відповідач повідомив позивача про неможливість виконати умови Договору, а листом №1539-21 від 16.12.2015р. запропонував позивачу виконати іншу роботу на суму передоплати вартості виконаних робіт в розмірі 22 743,00 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зважаючи на те, що претензію вих. №12 від 27.01.2016р. про повернення суми передоплати було направлено відповідачу 27.01.2016р., обов'язок останнього з повернення коштів в розмірі 22 743,00 грн., у відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, мав бути виконаний відповідачем у строк до 03.02.2016р. включно, а прострочення виконання відповідачем свого обов'язку з повернення суми передоплати розпочало свій відлік з 04.02.2016р.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При цьому, суд відзначає, що посилання позивача як на підставу позову на ст. 1212 Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 17.06.2014 у справі № 13/096-12).

Судом встановлено, що відповідач набув грошові кошти у якості попередньої оплати вартості робіт в розмірі 22 743,00 грн. на відповідній правовій підставі (укладений між сторонами договір) та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на одну з підстав позову.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/12170/16 підлягають задоволенню в повному обсязі та стягненню з відповідача на користь позивача суми передоплати в розмірі 22 743,00 грн.

Судовий збір позивача у розмірі 1 378,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" (, адреса: 03680, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 49/2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селвис" (, адреса: 14021, м. Чернігів, вул. Старобілоуська, буд. 73) суму основного боргу в розмірі 22 743,00 грн. (двадцять дві тисячі сімсот сорок три гривні 10 копійок) та судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.2016р.

Суддя С.М. Морозов