ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2016р. Справа№ 914/1399/16

За позовом: Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова, м. Львів,

До відповідача: Львівської міської ради, м. Львів,

Про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Суддя Березяк Н.Є

Секретар судового засідання Кравець О.І.

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_1 представник

від відповідача: не зявився

Суть спору: Подано позов Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова до Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Ухвалою суду від 26.05.2016 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд на 06.06.2016 р.

Судовий розгляд справи відкладався неодноразово з підстав зазначених в ухвалах.

Представник позивача в судових засідання просив суд задоволити позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві та наданих поясненнях.

Представник відповідача в судових засідання заперечив проти позовних вимог і просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві та наданих поясненнях.

В судовому завданні 25.07.2016 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Ухвалою Львівської міської ради від 24.06.2010 року № 3655 вирішено затвердити Гаражному кооперативу № 12 Франківського району міста Львова проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати земельну ділянку площею 1,56 га на вул. Трускавецькій в оренду терміном на 10 років для будівництва та обслуговування гаражів, перевівши ділянку із земель, що не надалі у власність або користування, до земель промисловості, транспорту, звязку (взамін земельної ділянки, що вилучається для суспільних потреб ЄВРО 2012).

На підставі вище зазначеної ухвали ЛМР № 3655 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі від 18 жовтня 2010 року, за умовами якого орендодавець передав орендарю земельну ділянку в оренду для будівництва та обслуговування гаражів, кадастровий номер № :09:001:0045, загальною площею 1,556 га, яка знаходиться у місті Львові по вул. Трускавецькій, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у м. Львові 03.06.2011 за № 00204.

В пункті 16 Договору оренди землі зазначено, що земельна ділянка за цільовим призначенням належить до земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення, а за функціональним призначення до транспорту та звязку.

Договором оренди визначено, що орендна плата земельної ділянки становить 111 004,92 грн. та становить 3 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 18.08.2015 року у іншій судовій справі № 461/8220/13-а, яка набрала законної сили 19.11.2009 року, визнано не чинною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 18.06.2009 року № 2712 «Про затвердження нормативної грошової оцінки землі м. Львів» з моменту її прийняття. Дана постанова набрала законної сили з 19.11.2015 року та відповідно до ст. 255 КАС України є обовязковою до виконання на всій території України.

Згідно вказаного судового рішення Ухвала Львівської міської ради № 2712 від 18.06.2009р. «Про затвердження нормативно грошової оцінки земель м. Львова» визнана не чинною та скасування з моменту її прийняття.

Гаражний кооператив № 12 Франківського району м. Львова звернувся з позовом в суд про визнання недійними Договір оренди земельної ділянки, з підстав відсутності нормативно грошової оцінки земель в момент укладення договору, у звязку з скасуванням ухвали ЛМР № 2712», що як стверджує він має наслідок визнання недійсним договору оренди та просить задоволити позовні вимоги.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу, кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Як вбачається із позовної заяви, підставою визнання недійсними Договору оренди земельної ділянки від 18.10.2010 р., яка знаходиться за адресою: м. Львів на вул. Трускавецькій, загальною площею 1,56 га. позивач зазначає, що визнано не чинною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 18.06.2009 року № 2712 «Про затвердження нормативної грошової оцінки землі м. Львів» на основі якої здійснено грошову оцінку землі, з моменту прийняття даної ухвали.

Відповідно до норм ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Стаття 152 ЗК України передбачає способи захисту прав на земельні ділянки. Одним із способів захисту зокрема є визнання угоди недійсною.

Загальні вимоги, щодо недійсності правочину сформульовані в ст. 215 ЦК, в якій записано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В пункті. 2.26 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.05.2011 за № 6 передбачено зокрема, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки також, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з'ясувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Статтею 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідно до норм ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно п. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з частинами першою та п'ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно норм ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» в редакції від 07.08.2011 року, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень частини першої зазначеної статті Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); термін дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін, умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Стаття 123 ЗК України в редакції діючій на момент укладення оспорюваного договору оренди встановлює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Частиною 1 ст. 123 ЗК України в редакції діючій на момент укладення оспорюваного договору передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі норм чинного законодавства Львівська міська рада прийняла ухвалу № 3655 від 24.06.2010 року «Про затвердження гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки взамін земельної ділянки, що вилучається для суспільних потреб та надання земельної ділянки на вул. Трускавецькій». Пунктом 3 вказаної ухвали визначено гаражному кооперативу № 12 Франківського району м. Львова у місячний термін укласти з Львівською міською радою договір оренди землі та провести його державну реєстрацію.

На виконання вимог зазначеної ухвали, 18.10.2010 року між Львівською міською радою та Гаражним кооперативом № 12 Франківського району м. Львова укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Трускавецька, загальною площею 1,56 га строком на 10 років до 24.06.2020 р. Зареєстрований даний договір у Львівській міській раді 18.10.2010 р. за № Ф-1545, у відділі Держземагенства у м. Львові Львівської області 03.06.2011 р. № 00204.

Відповідно до п. 5 вказаного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 3700164 грн.

Згідно довідки (витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку) про визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки в м. Львів від 14.07.2010 р. передбачено, що загальна ціна ділянки становить 2700164 грн.

Відповідно розрахунку розміру орендної плати на земельну ділянку комунальної власності, грошова оцінка якої проведена на 14.07.2010 р. розмір орендної плати становить 111004,92 грн.

Вказана нормативно грошова оцінка земельної ділянки здійснювала на підставі ухвали Львівської міської ради від 29.04.1999 р. № 210 «Про затвердження відкоригованої грошової оцінки земель м. Львова», оскільки ухвала Львівської міської ради від 18.06.2009 р. № 2712 «Про затвердження нормативно грошової оцінки земель м. Львова» на яку посилається позивач водиться у дію з 31.12.2010 р. згідно ухвали Львівської міської ради від 28.01.2010 р. № 3173 «Про втрату чинності ухвали міської ради від 21.10.2009 р. № 3021 та внесення змін до ухвали міської ради від 21.10.2009 р. № 3021 та внесення змін до ухвали міської ради від 18.06.2009 р. № 2712».

Відповідно твердження позивача щодо відсутності ухвали Львівської міської ради від 18.06.2009 р. «Про затвердження нормативно грошової оцінки земель м. Львова» у звязку з визнанням її не чинною в судовому порядку, немає жодного значення, оскільки нормативна грошова оцінка визначалась на підставі діючої на той період ухвали Львівської міської ради від 29.04.1999 р. № 210 «Про затвердження відкорегованої грошової оцінки земель м. Львова», яка на час укладення договору оренди землі була чинна та обовязкова до виконання згідно ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування».

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги жодними доказами не обгрунтовані і не підлягає до задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.07.2016 року.

Суддя Березяк Н.Є.