РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2016Справа №910/459/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК"

до Публічного акціонерного товариства"ДЕЛЬТА БАНК"

про визнання договору недійсним

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивач - Нечай О.В., представник за довіреністю;

Колосюк В.А., представник за довіреністю;

від відповідача - Грицик А.С., представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 19.08.2014, укладеного між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк»

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що предметом оспорюваного договору була купівля-продаж прав вимоги до осіб, які надали забезпечення за Договорами забезпечення, зокрема зі іпотечними договорами. Натомість вказаний договір в порушення вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку» укладений у простій письмовій формі без дотримання вимоги щодо його нотаріального посвідчення. Відтак, відповідач стверджує, що оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги від 19.08.2014 є нікчемним на підставі частини 1 статті 220 ЦК України, оскільки не є нотаріально посвідченим.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що відповідно до додатку до акту приймання-передачі прав вимоги від 19.08.2014 жодного іпотечного договору оспорюваним правочином (у тому числі іпотечних договорів,укладених в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Агротех-Ойл», ТОВ «Видавництво «Схід-Захід» перед ПАТ «Омега Банк» АТ «Дельта Банк») передано не було. У відзиві також вказав, що в порушення ст. 217 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 19.08.2014 в цілому, а не в частині, хоча здійснює посилання в обґрунтування своїх позовних вимог на порушення порядку передачі прав вимог по двом кредитним договорам.

Ухвалою суду від 19.04.2016 задовольнивши клопотання позивача про витребування доказів в порядку ст. 38 ГПК України зобов'язано ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" надати документи, які були передані ПАТ "ОМЕГА БАНК" на користь ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" внаслідок укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 19.08.2014, Акту приймання-передачі прав вимоги від 19.08.2014 до Договору купівлі-продажу прав вимог від 19.08.2014, Зведеного акту приймання-передачі кредитних файлів№1 від 21.08.2014 до Договору купівлі-продажу прав вимог від 19.08.2014 та інших документів (актів), пов'язаних із укладанням названого Договору, а саме: оригінали кредитних договорів, договорів забезпечення, іпотечних договорів.

У відповідь на ухвалу суду від 19.04.2016 відповідачем повідомлено, що витребувані кредитні справи виявлені не були.

28.03.2016 позивачем на підставі ст. 83 ГПК України подано клопотання про вихід за межі позовних вимог, згідно якого позивач просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору купівлі-продажу прав вимоги від 19.08.2014.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» (надалі - Продавець) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (надалі - Договір).

Сторони Договору погодили визначення наступних термінів.

«Права вимоги» означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості кредитора до Позичальників за Кредитними договорами, а також всі права вимоги Продавця до осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Продавцю, щодо виконання Позичальниками та/або Особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за Кредитними договорами та Договорами забезпечення.

«Договір забезпечення» означає кожний Договір застави та/або Договір поруки та/або Іпотечний договір, якщо такі укладались.

«Договір застави» означає кожний з договорів застави, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

«Договір поруки» означає кожний з договорів поруки, якщо такий укладався, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

«Іпотечний договір» означає кожний з іпотечних договорів, якщо такий укладався, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

«Загальна Купівельна ціна» є сумою всіх Купівельних цін за Права вимоги, зазначених у Додатку і та становить 10 984 948,14 грн.

Відповідно до п. 2.1. Договору Продавець цим погоджується Продати (відступити) Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець цим погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну.

Спір у даній справі виник у зв'язку із тим, що, на думку позивача, Договір підлягав нотаріальному посвідченню, а оскільки такої не відбулося, то цей договір є нікчемним.

За встановлених обставин справи суд не може погодитись з даним твердженням позивача з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено в оскаржуваному договорі вказаний договір, укладено між сторонами оскільки продавець надав кредити Позичальникам (як визначено нижче) за Кредитними договорами (як визначено нижче), Продавець бажає продати (відступити), а Покупець бажає купити (прийняти) Права вимоги (як визначено нижче) за винагороду та на умовах, що визначені у цьому Договорі; та Продавець і Покупець бажають встановити у цьому Договорі умови, на яких Продавець продає (відступає), а Покупець купує та приймає Права вимоги.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Законом не передбачено, що кредитні договори підлягають нотаріальному посвідченню. Кредитні договори, права за якими були продані (відступлені) відповідачу за Договором купівлі-продажу прав вимоги, не був нотаріально посвідчений.

Відтак, нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу, за яким продавалися (відступалися) права за Кредитним договором, не вимагалося.

Правовідносини, які виникають із договорів іпотеки регулюються главою 49 ЦК України, Законом України "Про заставу" та Законом України "Про іпотеку", який є спеціальним нормативним актом.

Якщо предметом застави є нерухоме майно, то договір застави (іпотеки) повинен бути нотаріально посвідчений (частина 2 статті 13 Закону України "Про заставу, частина 1 статті 577 ЦК України, стаття 18 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про іпотеку" правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Разом з тим, частиною 3 статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Дане положення кореспондується з частиною 2 статті 3 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Крім того, у частині 2 статті 220 ЦК України закріплено положення про те, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, виходячи з аналізу даних норм, правочин щодо відступлення права вимоги за іпотечним договором набуває чинності (вважається укладеним, дійсним) з моменту його нотаріального посвідчення або набранням рішення суду про визнання такого правочину чинним законної сили. До цього часу такий правочин слід вважати нікчемним, тобто таким, що є недійсним на підставі закону.

Згідно з п. 2.2 Договору цим засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим Договором, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги. Сторони підтверджують, що вони цим не мають намір створювати заставу або будь-які інші забезпечувальні відносини або обтяження щодо прав вимоги.

Відповідно до п. 2.3. Договору, права вимоги переходять від Продавця до Покупця, та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги.

Судом встановлено факт підписання сторонами акту приймання-передачі прав вимоги від 19.08.2014 до Договору купівлі-продажу прав вимоги.

Відповідно до п. 1 Акту приймання-передачі прав вимоги від 19 серпня 2014 року, терміни, що вживаються в цьому акті та не визначені в ньому окремо, мають значення, яке надане їм у Договорі.

Відповідно до п. 2 Акту приймання-передачі прав вимоги від 19 серпня 2014 року, згідно п. 2.3. Договору (купівля-продаж) Продавець (ПАТ «Омега Банк») передав, а Покупець (AT «Дельта Банк») прийняв права вимоги, зазначені в Додатку до цього акту (який є невід'ємною частиною), що посвідчує факт здійснення відступлення.

Відповідно до Додатку до акту приймання-передачі прав вимоги від 19 серпня 2014 року, жодного іпотечного договору оспорюваним правочином (у тому числі іпотечних договорів, укладених в забезпечення виконання зобов'язань на які посилається позивач (ТОВ «Агротех-Ойл» та ТОВ «Видавництво «Схід-Захід» перед ПАТ «Омега Банк»)) AT «Дельта Банк» передано не було.

Щодо зведеного акту приймання-передачі кредитних файлів №1, суд зазначає, що умовами договору купівлі-продажу прав вимоги не передбачено можливості або необхідності укладення саме зведеного акту приймання-передачі кредитних файлів №1 (посилання в оспорюваному договорі на укладення такого зведеного акта відсутні).

За умовами вказаного зведеного акту приймання-передачі кредитних файлів №1 передаються укомплектовані кредитні справи у кількості 59 штук стосовно Кредитних договорів.

AT «Дельта Банк» вказує на те, що у останнього відсутня інформація про укладання зазначеного зведеного акту приймання-передачі кредитних файлів №1.

Судом встановлено, що вказаний зведений акт приймання-передачі кредитних файлів №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги жодним чином не підтверджує перехід до відповідача прав вимоги до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення.

Як було зазначено раніше, за умовами договору (п. 2.3 Договору) права вимоги переходять від Продавця до Покупця, та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги. За умовами договору «Іпотечний договір» означає кожний з іпотечних договорів, якщо такий укладався, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

Стосовно тверджень ПАТ «Омега Банк» про те, що оригінали іпотечних договорів були передані AT «Дельта Банк», у зв'язку з чим Позивач посилається на акти приймання-передачі кредитних справ, то суд вказує.

Як вбачається із актів приймання-передачі кредитних справ № 1 від 17 червня 2013 року, № 49 від 28 жовтня 2013 року, № 7 від 09 жовтня 2013 року, № 267 від 09 жовтня 2013 року, № 412 від 09 жовтня 2013 року, № 310 від 09 жовтня 2013 року, № 4 від 21 серпня 2013 року, № 61 від 28 жовтня 2013 року, № 498 від 28 жовтня 2013 року, № 261 від 09 жовтня 2013 року, № 266 від 09 жовтня 2013 року, № 266 від 11 червня 2013 року, № 7 від 21 серпня 2013 року, № 13 від 24 вересня 2013 року, № 104 від 09 жовтня 2013 року, № 378 від 09 жовтня 2013 року та ін., вказані документи передавалися між працівниками різних департаментів ПАТ «Омега Банк» в 2013 році з метою виконання внутрішньогосподарських операцій.

Вказані акти приймання-передачі не мають жодного відношення до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 19 серпня 2014 року, оскільки вони були укладені за рік до укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 19 серпня 2014 року.

Також, посилання ПАТ «Омега Банк» на акт приймання-передачі кредитної справи ТОВ «Нафта Сервіс» №13 від 24 вересня 2013 року, як на підставу для обґрунтування позовних вимог, судом визнаються також необґрунтованими.

Як вбачається з акту приймання-передачі кредитної справи №13 від 24 вересня 2013 року документи кредитної справи по боржнику ТОВ «Нафта Сервіс» передавалися ОСОБА_5 - головним спеціалістом Департаменту операційної підтримки банківських продуктів ПАТ «Омега Банк», іншому працівнику ПАТ «Омега Банк» - ОСОБА_6 - спеціалісту управління по роботі з простроченою заборгованістю ПАТ «Омега Банк».

Окрім цього, вказаний акт приймання-передачі кредитної справи № 13 також не має жодного відношення до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 19 серпня 2014 року, оскільки він був укладений за рік до укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 19 серпня 2014 року.

Розглядаючи спір по суті судом враховано наступне.

Застава (іпотека) за своєю правовою природою є видом забезпечення виконання зобов'язання (частина 1 статті 546 ЦК України, частина 1 статті 1 Закону України "Про заставу", абзац 3 статті 1 Закону України "Про іпотеку").

Юридична природа видів забезпечення виконання зобов'язань виключає можливість їх самостійного виникнення та існування, оскільки вони виступають як акцесорні (похідні, додаткові) зобов'язання. Акцесорне зобов'язання залежить від основного зобов'язання, і відповідно не може існувати самостійно без останнього. Натомість основне зобов'язання може існувати самостійно, окремо від забезпечуваного його зобов'язання.

Так, у частині п'ятій статті 3 Закону України "Про іпотеку" закріплена імперативна норма про те, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання. Аналогічне положення закріплено й у частині 3 статті 3 Закону України "Про заставу".

Частина 1 статті 24 Закону України "Про іпотеку" також закріплює положення про те, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. При цьому, якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Забезпечувальні засоби дають можливість кредитору отримати майнове задоволення у випадку неналежного виконання основного зобов'язання боржником. Застава (іпотека) встановлюється з метою забезпечення виконання основного зобов'язання.

У частині шостій статті 3 Закону України "Про іпотеку" закріплено положення про те, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки. Аналогічні положення закріплені й у частині 2 статті 1 Закону України "Про заставу", статті 572 та частині 2 статті 589 ЦК України.

Таким чином, за рахунок заставленого майна (предмета іпотеки) задовольняються вимоги саме за основним зобов'язанням, тобто погашається заборгованість за кредитним договором, а не самим договором застави (іпотеки).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням.

Отже, при переході права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора за основним зобов'язанням до останнього автоматично переходять і права, які забезпечують виконання основного зобов'язання (переданого права вимоги). Зазначена обставина відбудеться якщо не буде доведено інше (наприклад, вказаний перехід прав не відбудеться якщо сторони вирішать не передавати забезпечувальні права або в іпотечному договорі буде існувати пряма заборона переходу прав за цим договором на користь інших осіб).

Відтак, враховуючи вищезазначені норми та виходячи з системного аналізу умов Договору купівлі-продажу прав вимоги, суд дійшов висновку про те, що пункти оскаржуваного Договору не містить окремого правочину про купівлю-продаж (відступлення) права вимоги за Договорами іпотеки, а лише констатує той факт, що разом з правами вимоги за Кредитними договорами до Покупця (Нового кредитора) переходять всі права вимоги до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення. Тобто, такий перехід відбувається не за окремими правочинами (не за окремою дією сторін), а на підставі вимог закону.

ПАТ «Омега Банк» на підтвердження зняття з обліку заставного майна по кредитним зобов'язанням, переданим AT «Дельта Банк» надано суду банківські виписки.

Вказані виписки підтверджують факт зняття з обліку ПАТ «Омега Банк» договорів забезпечення у зв'язку з тим, що AT «Дельта Банк» здійснило оплату купівельної ціни по вказаним правочинам, і, як наслідок, ПАТ «Омега Банк» не мало правових підстав надалі утримувати у себе на балансі вказане забезпечення, оскільки відбулась заміна кредитора у зобов'язанні. Підтвердженням цього є графа «Призначення» у вказаних виписках.

Вказані виписки не підтверджують факт здійснення відступлення прав вимоги по договорам забезпечення (в тому числі договорам іпотеки) з ПАТ «Омега Банк» на користь AT «Дельта Банк», натомість чітко зазначається про списання вартості заставного майна за кредитними договорами у зв'язку з продажем кредитної заборгованості по договору відступлення прав вимоги від 19 серпня 2014 року.

Судом також не береться до уваги посилання позивача на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 19.01.2016 у справі №15/972 та заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 у справі №760/5049/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 15.10.2015.

Обставини на яких ґрунтується рішення суддів у вказаних справах пов'язані з оцінкою доказів, з якими суд не зв'язаний в силу вимог ст. 43 ГПК України.

Таким чином, правові підстави вважати встановлені ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19.01.2016 у справі №15/972 та заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 у справі №760/5049/15-ц р факти преюдиціальними під час розгляду даної справи відсутні.

При цьому, ухвала господарського суду Житомирської області у справі № 15/972 від 19 січня 2016 року не набрала законної сили, оскільки AT «Дельта Банк» подано апеляційну скаргу. Станом на час прийняття рішення, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду провадження у справі № 15/972 зупинене до розгляду даної справи №910/459/16.

Отже, на переконання суду Позивачем не доведено належними засобами доказування обставини про те, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 19.08.2014 є нікчемним повністю або частково.

У зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні заявленого позову у зв'язку з чим не задовольняє клопотання про вихід за межі позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.07.2016

Суддя І.І. Борисенко