ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р. Справа № 911/1652/16

За позовом Фермерського господарства Масар-Агро

до відповідача ОСОБА_1 підприємства РІТЕЙЛ ЦЕНТР

про стягнення 158 837,01грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 30.03.2016);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 10.02.2016).

СУТЬ СПОРУ: Фермерське господарство Масар-Агро (далі ФГ Масар-Агро) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 підприємства РІТЕЙЛ ЦЕНТР (далі ДП РІТЕЙЛ ЦЕНТР) про стягнення 158837,01грн у т.ч.:

- 103040,09грн - основна заборгованість;

- 4276,87грн проценти за період з 13.11.2014 по 31.03.2016;

- 51520,05грн втрати від інфляції за період листопад 2014 - лютий 2016.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором поставки № РЦ022475 від 01.02.2014, в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ДП РІТЕЙЛ ЦЕНТР у своєму відзиві просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та вказує на те, що у відповідача не настав обовязок щодо оплати поставленого йому товару, оскільки розрахунок за товар проводиться після його реалізації. Окрім того, накладна надана в підтвердження поставки товару містить недоліки і не може бути належним та допустимим доказом первинного документу, який підтверджує поставку позивачем товару.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2014 між ПП Масар-Агро (далі постачальник) та ДП РІТЕЙЛ ЦЕНТР (далі покупець) укладено договір №РЦ022475 (т.1 а.с.15-20, далі договір).

В подальшому позивачем змінено організаційно-правову форму шляхом перетворення Приватного підприємства Масар-Агро у Фермерське господарсьтво Масар-Агро, що підтверджується статутом позивача (т.1 а.с.11-13).

Таким чином, укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін у справі господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, постачальник зобовязується поставити товар, а покупець зобовязується прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікаціях (п.1.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору, товар поставляється постачальником у відповідності з замовленнями покупця по асортименту, кількості та цінами в строк визначений у замовлені.

Згідно п. 5.1 договору, перехід права власності від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами погодженими сторонами у специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати на більше двох знаків після коми (ціна без ПДВ та з ПДВ) (п. 7.1 договору).

Відповідно до п. 7.8 договору, загальна сума договору складається з суми накладних, по яким була здійснена поставка товару.

Як визначено п. 7.9 договору, оплата за товар здійснюється в національній валюті України в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 21 день. При цьому, сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати на менше 500,00грн з кожного магазину.

Згідно п. 10.1 договору, вказаний договір набирає силу з моменту його підписання сторонами та діє до 30.12.2017.

Як встановлено під час розгляду справи, на виконання умов договору, у період з 15.03.2014 по 22.10.2014 позивачем поставлявся відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними (т.1 а.с.35, 91-161, зворот).

Відповідачем частково, здійсненго повернення товару, що підверджується накладними на повернення (т.1 а.с.182-238), часково оплачено поставлений товар, що підтверджується платіжними дорученнями (т.1 а.с.39-66, 239-250, т.2 а.с.1-29).

Крім того, як стверджує позивач в поясненнях на відзив (т.1 а.с.88-89) між сторонами проведено залік зустрічних однорідних вимог на суму 18 856,81грн.

Листом за вихідним №167 від 15.10.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою про оплату товару в сумі 103 040,09грн (т.1 а.с.23), яка отримана відповідачем 22.10.2015. Надіслання вказаного листа підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.24).

За твердженням позивача, неоплаченою та неповернутою на день звернення до суду залишилась частина товару на суму 103 040,09грн, яка вказана також в актах звірки взаєморозрахунків (т.1 а.с.25-26).

Відповідачем під час розгляду справи не спростовано наявність заборгованості в сумі 103 040,09грн за поставлений товар шляхом надання доказів зворотного.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої чинним законодавством за порушення відповідного зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

При цьому, відповідно до ч. 2 вказаної статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 7.9 договору визначено, сторонами змінено загальне правило встановивши, що оплата за товар здійснюється після його реалізації кожні 21 день.

Аналіз умов договору, надає підстави суду вважати, що сторони договору настання у відповідача (покупця) обовязку оплатити поставлений товар поставили у залежність від певної обставини продажу (реалізації) відповідного товару третім особам.

Між тим, сторони, виходячи з умов договору, ніяким чином не визначили порядок інформування відповідачем позивача про обсяги реалізації за певний період або звітування про це, як і права позивача здійснювати перевірку обсягів нереалізованого товару у магазинах (складах) відповідача.

Крім того, судом враховано, що позивач листом № 167 від 22.10.2015 звертався до покупця з метою погашення заборгованості за поставлений товар.

Проте, відповідачем не надано суду доказів надання відповіді на вказаний лист, як і доказів у спростування наданих позивачем доказів отримання відповідного листа.

Крім того, відповідачем підписано акти звіряння розрахунків за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 та за період з 30.11.2014 по 30.11.2015, відповідно до якого станом на вказані періоди сальдо на користь позивача складає 103 040,09грн (т.1 а.с.25-26).

Також, в силу ч.1 ст.212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

При цьому, договір, за змістом ч. 2 ст.202 ЦК України, є двостороннім (багатостороннім) правочином.

Згідно ч.2 ст.212 ЦК України, якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не надав позивачу інформації про залишки непроданого (не реалізованого) товару, а товар, як визначено п.5.1 договору поставки, перейшов у власність відповідача з моменту його передачі, що фактично дозволяє йому вільно і у будь-який час ним розпорядитись, договір не передбачає обовязку відповідача реалізовувати переданий йому у власність товар, що дозволяє йому не здійснювати дій щодо його реалізації.

Проте, наказом №175 від 15.07.2015 Про затвердження національних стандартів, змін до національних стандартів та скасування нормативних документів, затвердженого Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики, з 01.07.2007 затверджено Національні стандарти України з наданням чинності, зокрема, ДСТУ 4436:2005 Ковбаси варені, сосиски, сардельки, хліби м'ясні. Загальні технічні умови - На заміну РСТ УРСР 950-89 (зі скасуванням ГОСТ 23670-79) відповідно до вказаних ДСТУ в розділі Правила транспортування та зберігання зазначено, що строк придатності варених ковбас і мясних хлібів вищого сорту не більше ніж 72 години.

Сторонами у справі не надано суду доказів того що товар, що був переданий позивачем відповідачу за накладної №393 від 22.10.2014, а саме ковбаси варені, має більший строк реалізації відповідну обставину - факт продажу такого товару, суд вважає такою, що настала 25.10.2014, а саме через 3 дні після поставки товару за накладною відповідач мав реалізувати товар у відповідності до затверджених норм щодо строку придатності товарів, а також враховуючи умови договору здійснити розрахунок протягом 21 день після реалізації за умовами договору вказаний день припадає на 15.11.2014, проте враховуючи, що 15.11.2014 був вихідним днем, розрахунок відповідач мав здійснити в перший за ним робочий день 17.11.2014.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином відповідач є таким, що прострочив виконання зобовязання щодо оплати починаючи з 18.11.2014, у звязку з чим, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 103 040,09грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом не приймаються заперечення відповідача щодо того, що у видатковій накладній не зазначено посадову особу, що здійснила приймання товару та не вказано чи уповноважена така особа приймати товар, з огляду на таке.

По-перше така інформація мала б заповнюватись самим відповідачем, по-друге вказані відповідачем недоліки в заповнені накладних містяться в усіх накладних, що долучені до матеріалів справи, проте, відповідачем здійснювалась оплата за такими накладними.

Крім того, на накладних міститься відтиск печатки відповідача.

Окрім того, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача 4276,87грн 3% річних за період з 13.11.2014 по 31.03.2016 та 51 520,05грн втрат від інфляції за період з 13.11.2014 по 31.03.2016.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вказує на те, що як зазначено вище прострочення відповідача щодо оплати поставленого товару почалось з 18.11.2014.

Таким чином розмір 3% річних та інфляційних витрат мав бути розрахований з 18.11.2014 відповідно розмір таких нарахувань за розрахунком суду за період з 18.11.2014 по 31.03.2016 складає 4234,52грн 3% річних та 51 343,41грн втрат від інфляції.

В задоволенні вимог про стягнення з відповідача 42,35грн 3% річних та 176,64грн втрат від інфляції в задоволенні позову суд відмовляє.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме в розмірі 2379,87грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства РІТЕЙЛ ЦЕНТР на користь Фермерського господарства Масар-Агро 103 040,09грн основної заборгованості, 4234,52грн 3% річних, 51343,41грн втрат від інфляції, а також 2379,87грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 42,35грн 3% річних та 176,64грн втрат від інфляції в задоволенні позову відмовити

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 21.07.2015

Суддя С.І. Чонгова