РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2016Справа №910/13775/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

1) Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

4) ОСОБА_4

про визнання договору недійсним

Судді: Пригунова А.Б. (головуюча)

Грєхова О.А.

Смирнова Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Фрідман Д.А.

від відповідача: не з'явились

від третьої особи 1: не з'явились

від третьої особи 2: не з'явились

від третьої особи 3: не з'явились

від третьої особи 4: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» про визнання недійсним договору поруки № 1 від 30.08.2011 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» та Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 р. (суддя Трофименко Т.Ю.) порушено провадження у справі № 910/13775/15, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 24.06.2015 р.

У процесі провадження у справі Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку подала письмові пояснення по справі, у яких відзначає, що оскільки було здійснено реєстрацію випуску та проспекту емісії облігацій Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», подані на момент реєстрації документи відповідали вимогам Положення про порядок випуску облігацій підприємств, затвердженому рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.07.2003 р. № 322.

Крім того, третя особа 1 відзначає, що Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку відповідає лише за повноту інформації, що міститься у зареєстрованих нею документах та її відповідність вимогам законодавства, в той час як сама реєстрація випуску та проспекту емісії цінних паперів не може розглядатись як підтвердження їх вартості.

Розпорядженням Виконуючого обов'язки керівника апарату Господарського суду міста Києва № 04-23/930 від 10.07.2015 р., у зв'язку із тривалим лікарняним судді Трофименко Т.Ю., призначено повторний автоматичний розподіл справи за результатами проведення якого справу № 910/13775/15 передано для розгляду судді Демидову В.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 р. суддею Демидовим В.О., прийнято справу № 910/13775/15 до свого провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.07.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2015 р., на підставі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, у справі № 910/13775/15 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі до проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової експертизи та отримання висновку експерта.

13.01.2016 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист №18647/18648/15-32 від 12.01.2016 р. з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №18647/18648/15-32 від 12.01.2016 р. та матеріали справи № 910/13775/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2016 р. поновлено провадження у справі № 910/13775/15 та призначено дану справу до розгляду у судовому засіданні на 28.01.2016 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (третя особа 2), ОСОБА_3 (третя особа 3) та ОСОБА_4 (третя особа 4).

ОСОБА_3 подав пояснення по справі, у яких зазначає про схвалення Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» та, крім того, зазначає про сплив позовної давності стосовно заявлених позовних вимог.

ОСОБА_2 подав пояснення по справі, у яких зазначає про відсутність у ОСОБА_8 необхідного обсягу цивільної дієздатності при вчинення оспорюваного правочину від імені Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій».

28.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» подало клопотання про проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи з метою встановлення кількості одиниць інформації у справжньому підписі ОСОБА_7.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 р. призначено колегіальний розгляд справи № 910/13775/15.

За результатами автоматичного розподілу справи № 910/1377515 визначено склад колегії для розгляду даної справи: головуючий суддя Демидов В.О., судді: Смирнова Ю.М., Грєхова О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 р. вказаною колегією суддів прийнято справу № 910/13775/15 до свого провадження, та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 22.03.2016 р.

Судове засідання, призначене на 26.04.2016 р., не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Демидова В.О. на лікарняному.

Відповідно до розпорядження керівника апарату № 04-23/867 від 28.04.2016 р., у зв'язку із тривалим лікарняним судді Демидова В.О., призначено повторний автоматичний розподіл даної справи за результатами проведення якого, справу № 910/13775/15 передано для розгляду судді Пригуновій А.Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 р. дану справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 08.06.2016 р.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач подав пояснення по справі, у яких зазначає про неможливість надати суду копію довіреності від 07.06.2011 р. у зв'язку з відсутністю у Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» доступу до майна та документів внаслідок протиправних дій третіх осіб, однак не заперечує існування довіреності від 07.06.2011 р., яка була видана генеральним директором Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_7

Крім того, позивач зазначає, про відсутність відомостей щодо викрадення/зникнення печатки Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» станом на 30.08.2011 р. та відповідальною особою за її збереження був генеральний директор Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій».

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та клопотання про призначення повторної експертизи у даній справі.

Решта учасників провадження у даній справі на виклик суду не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України при необхідності господарський суд може призначити повторну судову експертизу і доручити її проведення іншому судовому експерту.

Згідно з п. 15.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» повторною визнається судова експертиза, у проведенні якої експерт досліджує ті ж самі об'єкти і вирішує ті ж самі питання, які досліджувалися і вирішувалися у первинній судові експертизі. Нові об'єкти на дослідження повторної судової експертизи подаватися не можуть, так само як не можуть ставитися на її вирішення питання, які не розглядалися попередньою експертизою. Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Як встановлено п. 15.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» якщо необхідно здійснити дослідження нових об'єктів або з інших обставин справи, призначається нова, а не повторна експертиза.

В той же час, заявляючи про призначення повторної експертизи у даній справі, Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» на вирішення експерта винесено питання, яке не розглядалось при проведенні попередньої експертизи, а відтак - клопотання позивача не відповідає приписам ст. 42 Господарського процесуального кодексу України та не підлягає задоволенню судом.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.07.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2011 р. між Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» укладено договір поруки № 1, за умовами якого позивач поручився перед власниками облігацій солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов'язання у розмірі 100 000 000, 00 грн. відповідно до Проспекту емісії облігацій, а саме: ризиків непогашення основної суми боргу та/або невиплати доходу за облігаціями, у разі невиконання, часткового виконання або виконання неналежним чином відповідачем основного зобов'язання.

Відповідно до п. 4.2. договору параметри основного зобов'язання встановлюється реєстрацією Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку випуску облігацій відповідача згідно проспекту емісії облігацій у розмірі 100 000 000, 00 грн.

Як вбачається з преамбули договору, від імені Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» його підписано ОСОБА_7 на підставі довіреності від 07.06.2011 р.

Відповідно до п. 2.1. договору позивач підтверджує, що має право укладати угоди та відповідати за своїми зобов'язаннями, ним виконано всі дії, необхідні для підписання цього договору і договір не суперечить обмеженням, що ж обов'язковими для Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» та має всі дозволи, що необхідні для виконання цього договору та ці документи є чинними.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що договір поруки № 1 від 30.08.2011 р. укладений представником на суму, що перевищує встановлене статутом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» обмеження та за відсутності відповідного рішення загальних зборів акціонерів.

Крім того, позивач стверджує, що ОСОБА_7 не підписував оспорюваний договір № 1 від 30.08.2011 р. та, на думку позивача, його підпис є підробленим.

Також позивач вказує на відсутність у ОСОБА_8 повноважень на підписання оспорюваного договору, оскільки загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» не було погоджено укладення від імені відповідача договору на суму, що перевищує 500 000, 00 грн.

Серед іншого позивач також відзначає, що 11.09.2012 р. відповідачем збільшено відсоткову ставку викупу цінних паперів власної емісії з 19 % до 25 %, в той час як позивач не надавав згоди на та таке збільшення, а відтак - порука є припиненою.

За твердженням позивача, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку здійснено реєстрацію проспекту емісії відповідача та реєстрацію випуску цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», не перевіривши повноваження керівників сторін на укладання таких угод.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до статуту Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» виконавчим органом товариства є дирекція, яка здійснює керівництво його поточною діяльністю та є підзвітною загальним зборам і організовує виконання їх рішень

Відповідно до п. 7.33. статуту Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» роботою дирекції керує генеральний директор, який має право приймати рішення про укладення правочинів (угод, договорів), що прямо або пов'язані з наданням товариством послуг з фінансового лізингу га суму, що не перевищує 20 000 000, 00 грн., про укладення правочинів (угод, договорів), що прямо не пов'язані з наданням товариством послуг з фінансового лізингу на суму, що не перевищує 30 % балансової вартості активів товариства з даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Як зазначає позивач, в архівних документах Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» було знайдено протокол загальних зборів акціонерів Закритого акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» № 1 від 08.06.2011 р., за змістом якого загальними зборами прийнято рішення про надання поруки по всіх зобов'язаннях Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» щодо виплати ним відсоткового доходу по облігаціях серії В та погашення облігацій в повному обсязі, а також протокол № 2 від 31.08.2011 р., відповідно до якого загальними зборами акціонерів Закритого акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» прийнято рішення про відкрите розміщення іменних відсоткових забезпечених облігацій серії «В» Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» та про затвердження проспекту емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій серії «В».

Проте, за твердженням позивача, у протоколі № 1 від 08.06.2011 р. відсутні підписи голови загальних зборів ОСОБА_7 та секретаря Богодухова Д.О., а міститься лише печатка Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», в той час як у протоколі № 2 від 31.08.2011 р. міститься відтиск печатки Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», підпис ОСОБА_9 та проставлений підпис, схожий на підпис ОСОБА_7

Згідно зі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду даної справи та з огляду на необхідність спеціальних знань, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2015 р. призначено судову почеркознавчу експертизу та на вирішення експерта поставлено наступне питання: «Чи виконано підпис на третій сторінці договору поруки № 1 від 30.08.2011 р., укладеного між Закритим акціонерним товариством "Лізинг інформаційних технологій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ", у графі "Від Поручителя" Фрідманом Дмитром Ароновичем».

Відповідно до висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.01.2016 р. № 18647/18648/15-32 підпис від імені ОСОБА_10А у графі "Від Поручителя" на третьому аркуші лицевої сторони договору поруки № 1 від 30.08.2011 р., укладений від імені Закритого акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; питання щодо виконання підпису від імені ОСОБА_7 у графі "Від Поручителя" на третьому аркуші лицевої сторони договору поруки № 1 від 30.08.2011 р., укладений від імені Закритого акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" ОСОБА_7 або іншою особою не вирішувалось через непридатність даного підпису для ідентифікації почеркознавчого дослідження.

При цьому, суд відзначає, що у процесі розгляду даного спору Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» зобов'язано надати суду копію довіреності від 07.06.2011 р., а також, документально підтверджені відомості щодо викрадення/зникнення печатки Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» станом на 30.08.2011 р.; відомості щодо особи, відповідальної за збереження/використання печатки підприємства.

Відповідно до наданих Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» пояснень, надати суду копію довіреності від 07.06.2011 р. упозивача не має можливості, у зв'язку з відсутністю у Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» доступу до майна та документів внаслідок протиправних дій третіх осіб.

При цьому, позивач не заперечує існування довіреності від 07.06.2011 р., яка була видана генеральним директором Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_7

Крім того, позивач зазначає, про відсутність відомостей щодо викрадення/зникнення печатки Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» станом на 30.08.2011 р. та відповідальною особою за її збереження був генеральний директор Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій».

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Водночас, суд звертає увагу, що за приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України сааме на позивача, як заінтересовану особу, покладено обов'язок доказування наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та подання суду відповідних доказів, необхідних для всебічного розгляду справи.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, даний спір розглянуто судом на підставі наявних у справі доказів, оцінку яких здійснено за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто, в силу вищенаведених приписів чинного законодавства України, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За змістом ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Суд враховує, що Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» не заперечує факт існування довіреності від 07.06.2011 р. на ім'я ОСОБА_7, виданої ОСОБА_8

Документально підтверджених відомостей щодо оспорення, визнання недійсною, відкликання чи скасування вищевказаної довіреності матеріали справи не містять.

Також суд відзначає, що оспорюваний договір поруки № 1 від 30.08.2011 р. скріплений печатками Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» та Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» та за твердженням останнього відомості щодо зникнення, викрадення або будь-якого іншого використання печатки Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» відсутні.

Відтак, будь-яких доказів, які б підтверджували доводи позивача стосовно того, що оспорюваний договір поруки № 1 від 30.08.2011 р. підписаний від імені Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» не ОСОБА_7, а іншою особою, матеріали справи не містять та, при цьому, доказів, які б спростовували справжність такого підпису позивачем не надано.

Крім того, суд вважає за доцільне звернути увагу, що відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, у проваджені Центрального районного суду міста Миколаєва перебувала справа № 490/8212/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» про визнання поруки припинено та рішенням від 16.12.2015 р. у задоволенні позову відмовлено.

Як вбачається зі змісту рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015 р. у справі № 490/8212/15-ц Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» в обґрунтування заявлених вимог посилалось на пропущення ОСОБА_3 п'ятиденного строку для звернення до поручителя з відповідною вимогою та збільшення відповідальності емітента без згоди поручителя, а саме - збільшення процентної ставки до 25 % за основним зобов'язанням.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору поруки № 1 від 30.08.2011 р. та рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015 р. у справі № 490/8212/15-ц, суд дійшов висновку, що фактично Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» заявлялись вимоги про припинення поруки, яка виникла саме з оспорюваного договору.

Також, судом встановлено, що Оболонським районним судом міста Києва розглядалась справа № 765/8921/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» про солідарне стягнення номінальної вартості облігацій та заборгованості зі сплати відсоткового доходу та рішенням від 11.02.2015 р. позов задоволено повністю.

Зі змісту вказаного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 765/8921/14-ц вбачається, що спір виник внаслідок невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» зобов'язань щодо виплати ОСОБА_3 відсоткового доходу відповідно до проспекту емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», поручителем якого є Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» відповідно до договору поруки № 1 від 30.08.2011 р.

При цьому, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.06.2015 р. у справі № 765/8921/14-ц Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» та Приватному акціонерному товариству «Лізинг інформаційних технологій» було відмовлено у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення суду від 16.02.2015 р. у вказаній справі.

Як зазначається в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 12.06.2015 р. у справі № 765/8921/14-ц підставою для розстрочення виконання рішення від 16.02.2015 р. у вказаній справі Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» та Приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» вказано важке фінансове становище, арешт майна та грошових коштів в порядку забезпечення позову в інших справах, втрату фінансових потоків та прибутку у зв'язку із політичною ситуацією у країні.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини та виходячи із наведених норм, суд дійшов висновку, що заявляючи про припинення поруки за договором № 1 від 30.08.2011 р. у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності за основним зобов'язанням а також звертаючи до суду із заявою про розстрочення виконання рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» грошових коштів як солідарного боржника Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» на підставі договору поруки № 1 від 30.08.2011 р., Приватне акціонерне товариство Лізинг інформаційних технологій» фактично визнало виникнення у нього зобов'язань, обумовлених вказаним договору та їх обов'язковість до виконання в силу приписів ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Водночас, такі дії Приватного акціонерного товариства Лізинг інформаційних технологій» свідчать про схвалення ним договору поруки № 1 від 30.08.2011 р. у розумінні приписів ст. 241 Цивільного кодексу України.

Стосовно доводів Приватного акціонерного товариства Лізинг інформаційних технологій», що Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку здійснено реєстрацію проспекту емісії відповідача та реєстрацію випуску цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», не перевіривши повноваження керівників сторін на укладання таких угод, суд відзначає, що за правилами ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання його сторонами вимогам закону або невідповідність закону його умов на момент вчинення такого правочину, в той час у даному випадку Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку не є стороною оспорюваного договору.

При цьому реєстрація випуску цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» здійснювалась за правилами Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств та їх обігу, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.07.2003 р. № 322, яким передбачено, що реєстрація випуску облігацій та проспекту емісії облігацій, що проводиться Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, не може розглядатися як гарантія вартості цих облігацій. Відповідальність за достовірність відомостей, наведених у документах, що подаються для реєстрації випуску та проспекту емісії облігацій, несуть особи, що підписали ці документи.

Також Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств та їх обігу, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17.07.2003 р. № 322 визначено підстави для відмови у здійснені реєстрації випуску та проспекту емісії облігацій, однак у будь-якому випадку рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку щодо реєстрації або відмови у такій реєстрації не зумовлюють недійсність оспорюваного правочину.

Крім того, правомірність рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку не є предметом дослідження в межах даної справи.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що збільшення відсоткової ставки викупу цінних паперів власної емісії з 19 % до 25 % та, відповідно, збільшення відповідальності поручителя за наявності відповідних обставин може тягнути наслідки, визначені ст. 559 Цивільного кодексу України, однак не є обставинами, з якими закон пов'язує недійсність договору поруки, а відтак - доводи позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги з вищенаведених підстав.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві, позивачем суду не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог та недоведеність наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при відмові у позові покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.07.2016 р.

Судді: Пригунова А.Б. (головуюча)

Смирнова Ю.М.

Грєхова О.А.