КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" липня 2016 р. Справа№ 910/8960/15
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Михальської Ю.Б.
суддів: Тищенко А.І.
Отрюха Б.В.

За участю представників:
від військової прокуратури: Подосінова О.В. прокурор
від позивача-1: Тодерян В.М. за дов.
від позивача-2: Сажієнко І.О. за дов.
від відповідача-1: Брежницька О.С. за дов.
від відповідача-2: Кириленко А.В. керівник
від третіх осіб: не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015
у справі №910/8960/15 (суддя Маринченко Я.В.)
за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави
в особі 1) Міністерства оборони України;
2) Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Проксіма»;
2) Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів:
1) Київська обласна державна адміністрація;
2) Дмитрівська сільська рада;
3) Києво-Святошинська районна державна адміністрація
про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів

ВСТАНОВИВ:
Військовий прокурор Київського гарнізону (далі, прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі, позивач-1 або МОУ) та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі, позивач-2 або КЕУ) з позовом (із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 14.08.2015 №6-6520вих15; том 2, а.с. 72-73) до ТОВ «Проксіма» про визнання недійсним з моменту укладання договору на пайову участь у будівництві житла № 31/12-04п від 31.12.2004.
Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю спірного договору вимогам чинного законодавства, зокрема, статтям 77, 84 Земельного кодексу України, статтям 1, 4 Закону України «Про використання земель оборони», а також Указу Президента України від 01.07.1993 №240/93 «Про інвестування будівництва та придбання житла військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей». Так, прокурор вказав, що при укладенні спірного договору сторонами фактично змінено цільове призначення земельної ділянки військового містечка № 249 з земель оборони на землі житлової забудови без дотримання встановленого законодавством порядку такої зміни, оскільки відомостей про прийняття відповідних рішень органами місцевого самоврядування чи органами виконавчої влади відсутні.
Крім того, вказав, що спірний договір суперечить положенням Указу Президента України від 01.07.1993 №240/93 «Про інвестування будівництва та придбання житла військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей», згідно якого гранична частка житла, яку має передати інвестор в рахунок виконання договору, становить 50%, тоді як спірним договором передбачено лише 20% від кількості квартир у об`єкті забудови після затвердження проектно-кошторисної документації.
Також, прокурор зазначив, що на виконання вказаного договору відповідачу ТОВ «Проксіма» за актом приймання-передачі від 16.10.2006 передано на зберігання будівлі військового містечка №249. Проте, вказана передача відбулася в порушення вимог чинного законодавства. За результатами проведеної у березні 2010 року Генеральною прокуратурою України перевірки дотримання вимог законодавства під час виконання договорів про спільну діяльність та використання комерційними структурами військового нерухомого майна винесено подання №10/2-30363-09 від 16.04.2010 про усунення порушень. Міністерством оборони України, листом від 26.05.2010 №220/2474 повідомлено, що Міністерством оборони України вжито відповідні заходи та доручено замовнику будівництва Центральному територіальному управлінню капітального будівництва МОУ вжити заходів та 13.05.2010 прийняти від ТОВ «Проксіма» 19 будівель, які раніше передано на тимчасове зберігання. Разом з тим, до теперішнього часу жодних будівельних робіт у містечку не розпочиналось і не ведеться, будівлі від відповідача не передано.
На підставі викладеного, враховуючи, що земельна ділянка військового містечка №249 належить до земель оборони та на момент укладення договору цільове призначення земельної ділянки не було змінено в установленому законом порядку і така земельна ділянка не може використовуватися у господарських цілях, в тому числі і для житлової забудови, прокурор просить визнати недійсним з моменту укладання Договір на пайову участь у будівництві житла №31/12-04п від 31.12.2004.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 залучено до участі у справі Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів.
Враховуючи те, що Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) на підставі Угоди №141/01-05 від 12.01.2005 набуло статусу замовника і є стороною договору №31/12-04п від 31.12.2004, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) залучено до участі у справі у якості іншого відповідача (далі, відповідач-2).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Київську обласну державну адміністрацію (далі, третя особа-1), Дмитрівську сільську раду (далі, третя особа-2), Києво-Святошинську районну державну адміністрацію (далі, третя особа-3).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у задоволенні позову відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що спірний договір не відповідає вимогам норм законодавства, чинних на момент його укладення, однак, з посиланням на частину 4 статті 267 Цивільного кодексу України відмовив у задоволенні позову з огляду на пропуск прокурором трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем-1.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/8960/15 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач-1 посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставині щодо переривання строків позовної давності у даній справі та помилково зазначив, що строк позовної давності у МОУ пропущений.
За твердженнями скаржника, переривання строку позовної давності відбулося у 2014 році, пред`явленням ТОВ «Проксіма» позовної заяви у справі №910/23366/14.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2015 (головуючий суддя Суховий В.Г., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.) апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до провадження, зупинено апеляційне провадження у справі №910/8960/15 до повернення матеріалів справи з Вищого господарського суду України після розгляду касаційної скарги Військового прокурора Київського гарнізону на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 про повернення апеляційної скарги у справі №910/8960/15.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2016 апеляційне провадження у справі №910/8960/15 поновлено, розгляд справи призначено на 29.03.2016.
28.03.2016 представник відповідача-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги МОУ відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні 29.03.2016 прокурор заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою представника позивача-1.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 розгляд справи було відкладено на 11.04.2016.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 розгляд справи було відкладено на 25.04.2016, зобов`язано КЕУ, МОУ, ЦСБУ та прокуратуру надати суду: розпорядження начальника Головного Квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 03.10.2006 №303/1/17/1016, на підставі якого було складено акт приймання (передачі) будівель, споруд і території військового містечка №269 с. Капітанівка, 24 км. Житомирського шосе під охорону (прим № 1 і № 2 згідно з актом приймання (передачі) будівель, споруд і території військового містечка №269 с. Капітанівка, 24 км. Житомирського шосе під охорону) (оригінал надати для огляду в судовому засіданні); докази права землекористування земельною ділянкою військового містечка № 269 с. Капітанівка, 24 км. Житомирського шосе; пояснення щодо номера військового містечка, зазначеного в спірному договорі №249 та в інших документах №269.
22.04.2016 представник ЦСБУ надав на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду письмові пояснення, у яких повідомив, що розпорядження начальника Головного Квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 03.10.2006 №303/1/17/1016 в архіві установи немає, оскільки нетаємні службові документи за 2006 рік, що втратили практичне значення і не мають наукової і історичної цінності, і строк зберігання яких закінчився, були знищені в установленому законом порядку, що підтверджується доданою до пояснень копією листа останнього від 24.09.2015 №303/1/5/437.
25.04.2016 відповідач-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення, у яких зазначив, що номер військового містечка, зазначеного в спірному договорі №249 та в інших документах №269 є помилкою (опискою) осіб, що складали такі документи.
25.04.2016 представник КЕУ подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення, у яких зазначив, що станом на дату розгляду справи спірна земельна ділянка перебуває у державній власності, уповноваженим органом управління якого є МОУ, та на обліку Київського КЕУ, оскільки відповідних рішень з боку землекористувача про припинення права користування земельною ділянкою прийнято не було. За твердженнями позивача-2, КЕУ спірний договір не погоджувався та до останнього не доводився, у зв`язку з чим йому не було і не могло бути відомо про вчинення будь-яких незаконних та протиправний дій щодо спірної земельної ділянки. До вказаних пояснень позивачем-2 додані копії: наказу голови Державного комітету по земельних ресурсах та Міністерства оборони України №34/203 від 03.12.1992 «Про інвентаризацію земель, що знаходяться в користуванні Міністерства оборони України», акту інвентаризації спірної земельної ділянки, спільної постанови Дежкомзему та МОУ від 23.11.1993 №8/11 «Про підсумки інвентаризації земель Міністерства оборони України», а також копію довідки Київського КЕУ №35/ок від 21.04.2016.
У судовому засіданні 25.04.2016 представник позивача-2 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, а також подав клопотання про продовження строку вирішення спору.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 23.05.2016, повторно зобов`язано КЕУ, МОУ та прокуратуру виконати вимоги ухвали Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 та надати суду витребувані документи.
10.05.2016 представник позивача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення, у яких наголосив на неможливості надати суду копію розпорядження начальника Головного Квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 03.10.2006 №303/1/17/1016 у зв`язку з відсутністю запитуваного документу через його знищення у встановленому законом порядку за закінченням строку зберігання. Також, позивачем-2 надано пояснення щодо історії переформування Київського КЕУ, згідно яких повідомлено наступне:
- на підставі Директиви начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 12.04.1994 №115/1/3440 та наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м.Києва від 01.08.1994 №2, 01.08.1994 сформовано Квартирно-експлуатаційний відділ м. Києва, який є правонаступником Київської квартирно-експлуатаційної частини району та Дарницької квартирно-експлуатаційної частини району, що розформовані.
- на підставі Директиви МОУ №115/1/050 від 27.01.2001 та наказу начальника квартирно-експлуатаційного управління (м. Київ) від 25.01.2001 №20, 25.01.2001 Квартирно-експлуатаційний відділ м. Києва, штат №41/031-51 (01), переформовано у Квартирно-експлуатаційне управління (м.Київ) та переведено на новий штат - №41/051-51 (01).
- на підставі Директиви МОУ №115/1/0120 від 27.03.2001 та наказу Київського Квартирно-експлуатаційного управління від 10.04.2001 №72, 10.04.2001 Квартирно-експлуатаційне управління (м.Київ) перейменоване в Київське квартирно-експлуатаційне управління.
На підтвердження вищевикладеного позивачем-2 надано суду копію листа галузевого Державного архіву МОУ від 27.09.2013 №179/1/119, наказу начальника Київського квартирно-експлуатаційного відділу м. Києва №2 від 01.08.1994, наказу начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління №72 від 10.04.2001.
Також, надаючи пояснення щодо номера військового містечка, зазначеного в спірному договорі №249 та в інших документах №269, позивач-2 зазначив, що відповідно до обліку земельних ділянок в КЕУ спірна земельна ділянка перебуває на території військового містечка №269 Київської області (Житомирське шосе, 24 км) (згідно переліку військових містечок, що використовується Збройними Силами України у м. Києві та Київській області).
Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09-52/1652/16 від 23.05.2016 призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку з перебуванням суддів Жук Г.А., Мальченко А.О. у відпустці.
23.05.2016 протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів проведено зміну суддів Жук Г.А., Мальченко А.О. на суддів Дикунську С.Я., Шапрана В.В.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 справу №910/8960/15 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді: Дикунська С.Я., Шапран В.В.
23.05.2016 представник ЦСБУ подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, а також про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою.
Також, 23.05.2016 представник ЦСБУ подав пояснення, у яких зазначив, за адресою: с. Капітанівка, 24 км Житомирського шосе знаходиться військове містечко №269, а не №249, що підтверджується копією Технічного звіту по інвентаризації земельної ділянки МОУ військове містечко 269 (Житомирське шосе, 24 км) в межах Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відтак, у спірному договорі, мала місце технічна описка у номері військового містечка.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 розгляд справи відкладено на 15.06.2016.
13.06.2016 прокуратурою через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надано копії відповідей на запити до Державного архіву Київської області, Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України, а саме: копію Розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 16.01.1970 №27-рс, Висновок Ради Міністрів Української ССР від 09.01.1970 №01, Рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 22.12.1969 №40с «Про додатковий відвід земельної ділянки Київському Вищому Танко-технічному Училищу під розширення полігону» .
Колегія суддів зазначає, що на вказаних документах міститься примітка про зняття грифу «таємно» згідно Акту від 05.06.2015.
14.06.2016 представник ЦСБУ через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.
Представник позивача-2 15.06.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення, у яких наголосив на тому, що спірна земельна ділянка була відведена в постійне користування оборонного відомства в 1970-роках на підстав розпорядження Ради Міністрів УРСР від 16.01.1970 №27-рс та рішення Київської ОВК №12с від 23.02.1973. Вказане підтверджується матеріалами інвентаризації земель, яка проводилась у 1993 році та затверджена спільною постановою Держкомзему та МОУ від 23.11.1993 №38/11 «Про підсумки інвентаризації земель МОУ». Таким чином, розпорядження Ради Міністрів УРСР від 16.01.1970 №27-рс та рішення Київської ОВК №12с від 23.02.1973 були достатньою підставою для виникнення права землекористування МОУ спірними земельними ділянками.
15.06.2016 представником МОУ було надано суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначено, що спірна земельна ділянка перебуває у державній власності, уповноваженим органом управління є Міністерство оборони України, знаходиться на обліку КЕУ.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 заяву колегії суддів Сухового В.Г., Дикунської С.Я., Шапрана В.В. про самовідвід у справі №910/8960/15 задоволено, матеріали справи №910/8960/15 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2016 №09-52/2353/16 призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі №910/8960/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі №910/8960/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І., розгляд справи призначено на 21.07.2016.
Представники третіх осіб у судове засідання, призначене на 21.07.2016, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2016 у зв`язку з неявкою у судове засідання третіх осіб розгляд справи відкладено на 28.07.2016.
У судове засідання, призначене на 28.07.2016, представники третіх осіб вкотре не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Враховуючи те, що суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість третім особам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи те, що неявка представників третіх осіб не перешкоджає розгляду спору, з огляду на доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третіх осіб.
Представники прокуратури та позивачів у судових засіданнях підтримували доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.
Представники відповідачів у судових засіданнях проти задоволення апеляційної скарги позивача-1 заперечували, просили залишити рішення місцевого господарського суду без змін.
За клопотанням представника ЦСБУ, поданим 23.05.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача-1 не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 31.12.2004 між Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України («Управління») та ТОВ «Проксіма» («Пайовик») було укладено Договір №31/12-04п на пайову участь у будівництві житла (далі, Договір), згідно умов якого предметом Договору є будівництво житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торговельного та адміністративного призначення згідно з проектно-кошторисною документацією на земельній ділянці загальною площею 125,9 га військового містечка №249 с. Капітанівка Київської області (по Житомирському шосе, 24 км.); забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей та громадян в порядку пайової участі за рахунок будівництва «Об`єкту».
Пунктом 3.1. Договору передбачено, що передача земельної ділянки Замовником Генпідряднику під будівництво об`єкту здійснюється після оформлення Замовником землевпорядної документації.
Згідно пункту 3.2.1. Договору Замовник отримує житлову площу, загальна площа якої становить 20% від загальної площі квартир в Об`єкті.
Відповідно до пункту 5.1. Договору орієнтовний термін введення житлового комплексу в експлуатацію встановлюється 40 місяців з дня підписання цього Договору, як це визначено пунктом 5.5. Договору.
Фактичний термін будівництва буде визначено Графіком, який буде складено і підписано сторонами на протязі 30 днів після розробки і затвердження проектно-кошторисної документації на будівництво Об`єкту чи його частини, та буде невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно пункту 8.3. Договору останній набуває чинності з моменту підписання його кожною із сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному Договору.
12.01.2005 у зв`язку з прийняттям рішення Міністром оборони України про заміну Замовника будівництва, між Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України («Управління»), ТОВ «Проксіма» («Пайовик»), Центральним спеціалізованим будівельним управлінням (госпрозрахункове) Міністерства оборони України («Замовник») була укладена Угода №141/01-05 про передачу прав за договором №31/12-04п від 31.12.2004 про пайову участь у будівництві житла (далі, Угода), згідно умов якої сторони прийняли рішення за згодою «Пайовика» про передачу повноважень (зобов`язань) за договором від «Управителя» до «Замовника».
Пунктом 1.2. Угоди передбачено, що «Управління» передає, а «Замовник» приймає в повному обсязі на себе зобов`язання за договором №31/12-04п від 31.12.2004 про пайову участь у будівництві житла.
Загальні підстави визнання угод недійсними та настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як зазначено у пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про спільну діяльність.
Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Майно, внесене учасниками, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (частини 1, 2 статті 1134 Цивільного кодексу України).
Згідно статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Статтями 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка загальною площею 131,4 га (в межах якої перебуває спірна земельна ділянка площею 125,9 га), на якій розташоване військове містечко №269 (Житомирське шосе, 24 км), надана у користування Київській КЕЧ району згідно розпорядження Ради Міністрів УРСР №27рс від 16.01.1970 (том 3, а.с. 227), рішення Київського ОВК №12с від 23.02.1973 та використовується Міністерством оборони України за цільовим призначенням.
Зазначене підтверджується, зокрема, матеріалами інвентаризації земель (Акт інвентаризації земель Міністерства оборони України на території Дмитрівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області; том 3, а.с. 104-106), яка проводилась у 2013 році та затверджена спільною постановою Дежкомзему та МОУ від 23.11.1993 №8/11 «Про підсумки інвентаризації земель Міністерства оборони України» (том 3, а.с. 107-113), а також відповіддю Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області №01-21 (том 2, а.с. 56), згідно якої відповідно до державної статистичної звітності форма 6-зем, станом на 01.01.2015 в межах Києво-Святошинського району за МОУ обліковується 131,4 га земель Дмитрівської сільської ради, що дозволяє зробити висновок, що вказана земельна ділянка перебуває у державній власності та належить до земель оборони. Уповноваженим органом управління спірною земельною ділянкою є Міністерство оборони України; земельна ділянка перебуває на обліку Київського КЕУ, яке є правонаступником Київської КЕЧ району (том 3, а.с. 148-155; 114).
Із матеріалів справи вбачається невідповідність номера військового містечка, зазначеного в спірному договорі №249, та в інших документах №269.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що такі розбіжності пов`язані з технічною опискою у номері військового містечка, зазначеного у Договорі.
Так, відповідно до обліку земельних ділянок в КЕУ спірна земельна ділянка перебуває на території військового містечка №269 Київської області (Житомирське шосе, 24 км) (згідно переліку військових містечок, що використовується Збройними Силами України у м. Києві та Київській області; том 3, а.с. 175). Зазначене також підтверджується копією Технічного звіту по інвентаризації земельної ділянки МОУ військове містечко 269 (Житомирське шосе, 24 км) в межах Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (том 3, а.с.188-211). Відтак, вірним зазначенням номеру військового містечка є саме №269.
Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази зміни цільового призначення спірної земельної ділянки у порядку, визначеному законом, станом на час укладення Договору.
Таким чином, укладенням спірного Договору сторони фактично змінили цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовано військове містечко №269 с. Капітанівка Київської області (по Житомирському шосе, 24 км) з земель оборони на землі громадської та житлової забудови без отримання відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування , до компетенції яких відноситься вирішення вказаних питань.
Згідно з пунктом «б» статті 21 Земельного кодексу України наслідками порушення порядку зміни цільового призначення земель є визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.
Крім того, згідно пунктів 1, 3 Положення про інвестування будівництва та придбання житла військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, затвердженого Указом Президента України «Про інвестування будівництва та придбання житла військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» №240/93 від 01.07.1993 джерелами інвестування будівництва житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей є: 1) кошти українських та іноземних юридичних і фізичних осіб (інвесторів), вкладені у будівництво та придбання жилих будинків, у спорудження інженерних комунікацій, зведення споруд соціально-побутового та торговельного призначення; 2) пайові внески інвесторів у будівництво разом з житлом споруд соціально-побутового, торговельного та іншого призначення; 3) кредитні позики під житлове будівництво від українських та іноземних інвесторів; 4) внески або благодійні пожертвування приватних осіб, організацій на житлове будівництво; 5) інші джерела інвестування, встановлені законодавством України. Взаємовідносини між учасником інвестиційної діяльності (Міністерство оборони України) та інвесторами здійснюються на підставі угод (контрактів). Погашення інвестицій інвесторам, зазначеним у підпункті 1 пункту І цього Положення, виконується шляхом набуття ними у власність до 35 відсотків від загальної площі побудованого на інвестиційні кошти житла, а також збудованих за їх кошти споруд соціально-побутового і торговельного призначення. У разі передачі інвестором у власність місцевих Рад народних депутатів безкоштовно споруд освітніх, дитячих та медичних закладів частка житла, яку він набуває у власність, може бути підвищена до 40 відсотків. При цьому, дозволено замовникам будівництва - міністерствам та іншим центральним органам державної виконавчої влади, які мають військові формування, в окремих випадках збільшувати частку житла, яка передається у власність інвестора до 50 відсотків.
Тобто, нормами вказаного Положення передбачено, що гранична частка житла, яка може бути передана інвестору в рахунок погашення інвестицій становить 50% від загальної площі побудованого на інвестиційні кошти житла, а також збудованих за їх кошти споруд соціально-побутового і торговельного призначення. Натомість, із матеріалів справи вбачається, що згідно з умовами пункту 3.2.1. Договору загальна площа об`єкту, яка підлягає відведенню відповідачу-1, становить 80%, що суперечить вимогам Положення про інвестування будівництва та придбання житла військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний Договір не відповідає вимогам норм законодавства, чинних на момент його укладення.
Водночас, як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції ТОВ «Проксіма» було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсним спірного договору (том 1, а.с. 88-89).
Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
У відповідності до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.
Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №3-59гс14 від 19.08.2014.
Пунктами 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Предметом розгляду даної справи є недійсність договору на пайову участь у будівництві житла № 31/12-04п від 31.12.2004. Тобто, у даній справі про визнання недійсним договору перебіг строку позовної давності розпочався з дня укладення договору 31.12.2004. Відповідно, строк позовної давності у вказаній справі сплив 31.12.2007.
Разом з тим, прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору 09.04.2015, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.
Посилання прокурора на ту обставину, що про оспорюваний договір військовій прокуратурі Київського гарнізону стало відомо лише у зв`язку з розглядом господарським судом справи №910/23366/14 у 2014 році, а також посилання на те, що у справах, у яких позивачем виступає прокурор, перебіг позовної давності слід обраховувати від дати, коли про порушення права довідався відповідний прокурор, не ґрунтуються на нормах законодавства та спростовуються матеріалами справи.
Частиною 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.
Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (частина друга статті 29 Господарського процесуального кодексу України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, військовий прокурор Київського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах державі в особі органів, уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах Міністерства Оборони України (позивач-1) та Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ (позивач-2).
Отже, в силу положень статті 29 Господарського процесуального кодексу України позивачами у вказаній справі є Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління МОУ, відповідно позовна давність має обчислюватись від дня коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідалися або мали довідатися саме позивачі у справі.
З огляду на те, що спірний Договір, укладений між Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та ТОВ «Проксіма» затверджений Міністром оборони України О.І. Кузьмуком 31.12.2004, про що свідчить відповідна відмітка на вказаному Договорі, колегія суддів приходить до висновку, що Міністерство оборони України було обізнане про Договір з 31.12.2004.
З приводу доводів позивача-2 Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ про необізнаність про наявність спірного Договору та порушення прав на спірну земельну ділянку зі сторони відповідачів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1.1. Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 03.07.2013 № 448 вказане Положення визначає організацію та завдання квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (далі - ЗС України). Організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.
Пунктом 3.1. вказаного Положення визначено, що на квартирно-експлуатаційну службу військової частини покладається в тому числі організація збереження та матеріальний облік фондів і територій військових містечок, квартирного майна та земельних ділянок, переданих військовій частині на утримання та експлуатацію, проведення їх інвентаризації.
Таким чином, на Київське КЕУ МОУ, на балансі якого перебуває земельна ділянка, на якій розташоване військове містечко №269 та будівлі вказаного містечка, покладено обов`язок організації збереження та обліку фондів і території військового містечка та земельної ділянки.
Як встановлено в ході розгляду справи, на виконання припису Генеральної прокуратури, винесеного за наслідками проведеної у березні 2010 року перевірки дотримання вимог законодавства під час виконання договорів про спільну діяльність та використання комерційними структурами військового нерухомого майна, директором департаменту будівництва МОУ 12.05.2010 видано Наказ №17 про створення комісії з прийому під охорону військового містечка (том 1, а.с.27), до складу якої включено також начальника відділу розквартирування військ і землекористування (та оренди) Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ майора Саулюнаса А.Ю. ( за згодою). Вказаній комісії наказано здійснити приймання під охорону від ТОВ «Проксіма» військове містечко за адресою м.Київ, 24 км Житомирського шосе.
Зазначений наказ підлягає доведенню до відома до всіх членів комісії (в тому числі і до включених у склад комісії за згодою). Доказів не доведення вказаного наказу до відома посадових осіб Київського КЕУ позивачем 2 не надано.
Крім того, матеріали справ містять акт приймання-передачі будівель військового містечка в с. Капітанівка по 24 км Житомирського шосе від Київського КЕУ до Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ (ЦСБУ) від 10.10.2006 (на виконання розпорядження начальника Головного КЕУ ЗСУ від 03.10.2006 №303/1/17/1016) (том 1, а.с. 25) та подальшої передачі вказаних будівель по акту від 16.10.2006 під охорону від ЦСБУ до ТОВ «Проксіма» (том 1, а.с. 26). При цьому вказана передача була здійснена на виконання спірного Договору, про що зазначено в акті.
З огляду на неодноразові передачі військового майна, яке перебуває на балансі позивача-2, відповідальність за облік та збереження якого покладено саме на позивача-2, а також наказ про створення комісії з прийому під охорону військового містечка від ТОВ «Проксіма», колегія суддів приходить до висновку, що Київське КЕУ повинно було дізнатись про наявність спірного Договору та можливе порушення його прав не пізніше 2010 року.
За таких обставин, суд вважає, що позивачі та прокурор були обізнані про існування спірного договору не пізніше березня 2010 року.
Отже, прокурор звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, що відповідно до положень статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.
Позивачами та прокурором не заявлено суду поважних причин пропуску строку позовної давності.
У процесі розгляду справи прокурором та позивачами також у відповідності до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували переривання або зупинення перебігу позовної давності.
Доводи апелянта про переривання позовної давності поданням ТОВ «Проксіма» позову до ЦСБУ та Міністерства оборони України у справі №910/23366/14 та її відновлення рішенням суду у справі №910/23366/14 не заслуговують на увагу, оскільки предметом розгляду згаданої справи було зобов`язання виконати умови спірного Договору, при цьому судом не досліджувалось питання відповідності спірного договору вимогам законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що відбулося переривання позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсним спірного Договору пред`явленням позову ТОВ «Проксіма» до ЦСБУ та Міністерства оборони України у справі №910/23366/14.
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.
Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Міністерства оборони України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/8960/15 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/8960/15 залишити без змін.
Матеріали справи №910/8960/15 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх