РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2016Справа №910/10666/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом малого підприємства "ПІРАМІДА" до 1) комунального підприємства "Київський метрополітен", 2) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання продовженим (пролонгованим) договору,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача 1 - Ковтун Т.О. (довіреність № 171 від 25.12.2015);

від відповідача 2 - Костюк О.М. (довіреність № 062/02/07-24 від 04.01.2016),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року мале підприємство "ПІРАМІДА" (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до комунального підприємства "Київський метрополітен" (далі по тексту - відповідач 1) та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - відповідач 2) про визнання продовженим (пролонгованим) договору.

Позовна вимога мотивована тим, що позивач протягом одного місяця з дати закінчення договору оренди не отримував від відповідачів жодних заперечень проти продовження користування позивачем орендованим приміщенням, а тому термін спірного договору продовжився та той же термін - до 01 вересня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 порушено провадження у справі № 910/10666/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 04.07.2016.

30.06.2016 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач 2 зазначає, що останній листом від 02.02.2015 № 062/04/14-1002 повідомив позивача про відмову від договору та надіслав вимогу про звільнення орендованого приміщення та передачу його по акту приймання-передачі відповідачу 1. Крім того, відповідач 2 у запереченнях зазначає, що відповідачем 1 також був надісланий лист на адресу позивача про відмову від договору у зв'язку із закінченням терміну його дії. З огляду на викладене, відповідач 2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

04.07.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 04.07.2016 представник відповідача 1 подав до суду пояснення по суті спору, в яких зазначив, що рішенням Господарського суду Київської області від 28.03.2016 у справі № 911/142/16 позовні вимоги КП «Київський метрополітен» задоволено частково, виселено мале підприємство "ПІРАМІДА" з нерухомого майна (частини переходу), визначеного тимчасовими огороджуюючими конструкціями (кіосками) малого підприємства "ПІРАМІДА" згідно з викопіюванням з Схем тимчасового розташування МАФ, за адресою: станція метро «Оболонь» (вестибюль №2), Б/Н, загальною площею 57,5 кв.м., зобов'язано мале підприємство "ПІРАМІДА" демонтувати тимчасові огороджуючі конструкції (кіоски), що належать малому підприємству "ПІРАМІДА" та знаходяться за адресою: станція метро «Оболонь» (вестибюль №2), Б/Н, загальною площею 57,5 кв.м. та стягнуто з позивача на користь відповідача 1 - 188 103, грн заборгованості, 12 511, 06 грн пені, 854, 50 грн 3% річних, 5 458, 04 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2016 у вказаній справі рішення суду скасовано в частині стягнення пені, в іншій частині рішення суду залишено без змін. З огляду на викладене, відповідач 1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог малого підприємства «ПІРАМІДА» в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 18.07.2016.

У судове засідання, призначене на 18.07.2016 представники відповідачів з'явилися, подали додаткові документи для долучення до матеріалів справи та надали пояснення по суті спору.

Крім того, представник відповідача 1 у судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначає, що повідомив позивача листом від 31.03.2015 № 193-НДД про закінчення терміну дії договору, про відмову від продовження договору та вимагав повернути об'єкт оренди. З огляду на викладене просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог e повному обсязі.

Суд відзначає, що ухвали, винесені судом у даній справі, надсилалися, зокрема, позивачу на його адресу місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Більш того, 04.07.2016 представником позивача через відділ діловодства суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи наведене, відповідно до приписів, передбачених ч. 1 ст. 64 ГПК України, позивач вважається таким, що повідомлений про дату, час і місце розгляду даної справи належним чином.

Однак, позивач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень з цього приводу до суду не подав.

У судовому засіданні 18.07.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши повноважних представників відповідачів, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як орендодавцем (відповідач 2), та малим підприємством "ПІРАМІДА", як орендарем (позивач), а також КП "КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН" (підприємство, відповідач 1) укладено договір від 03.09.2012 № 649 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі по тексту - договір).

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 01.08.2012 № 124 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіосками) орендаря (об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: станція метро «Оболонь» (вестибюль № 2), б/н, для торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно п. 2.1. договору об'єктом оренди є частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючи ми конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 57, 5 кв.м. та зазначена в викопіюванні з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину договору.

На підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 03.09.2012, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи, орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування згідно з договором об'єкт оренди.

Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 04 квітня 2012 року до 29 березня 2015 року (п. 9.1 договору).

Згідно з п. 9.4 договору, договір припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з п. 9.7 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору.

В обґрунтування позовних вимог позивачем наведено наступні обставини.

З метою продовження терміну дії договору позивач звернувся до відповідача 1 з листом від 08.07.2014 № 17 та до відповідача 2 з листом від 08.08.2015 № 27 та просив надати необхідні для цього документи і укласти додаткову угоду до договору оренди. Проте, як стверджує позивач, відповіді на вказані звернення ним не отримано.

Зважаючи на те, що позивач протягом місяця з дня закінчення терміну дії договору не отримав від власника майна, орендодавця або балансоутримувача жодних заяв про відсутність наміру продовжити дію договору оренди, позивач вважав договір продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.

10.02.2015 листом структурного підрозділу «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» № 15/6-422 повідомлено позивача про припинення і відмову в укладанні з позивачем на новий термін договорів на користування електричною енергією у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди.

03.03.2015 позивач направив на адресу відповідача 1 лист за № 72 в якому вказав, що не погоджується з відмовою в укладанні договорів на користування електричною енергією та запропонував укласти додаткову угоду до договору оренди про продовження дії останнього. Проте, електропостачання до об'єкту оренди відновлено не було, додаткова угода щодо продовження дії договору оренди сторонами не укладено.

У зв'язку з викладеним, позивач звернувся до господарського суду з позовом та просив визнати продовженим (пролонгованим) договір від 03.09.2012 № 649 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду на термін до 01.09.2018.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічні положення містить стаття 764 Цивільного кодексу України та пункт 9.7 договору. Разом з тим, пункт 9.7 договору містить умову, що зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

З наведених норм права і умов договору слідує, що дія договору продовжується у разі відсутності заперечень сторін проти такої пролонгації протягом місяця з дня закінчення терміну дії договору шляхом укладення додаткової угоди.

Судом встановлено, що відповідач 2 звернувся до позивача з листом від 02.02.2015 № 062/07/14-1002 в якому повідомляв позивача про те, що об'єкт оренди не відповідає вимогам Правил пожежної безпеки в метрополітенах, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2012 № 335, та про необхідність повернути об'єкт після закінчення встановленого строку дії договору.

Крім того, відповідач 1 також звернувся до позивача з листами від 19.03.2015, 31.03.2015 № 106-ПДД та № 193-НДД, у яких повідомив позивача про відмову в продовженні договору оренди у зв'язку з тим, що об'єкт оренди не відповідає вимогам Правил пожежної безпеки в метрополітенах та зазначив, що орендодавцем (відповідачем 2) позивача вже було повідомлено про припинення договору оренди. У зв'язку з викладеним, відповідач 1 вимагав повернути об'єкт після закінчення встановленого строку дії договору.

Надсилання листа від 19.03.2015 № 106-ПДД підтверджується копією поштового повернення із зазначенням причини - «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Факт отримання орендарем листа від 31.03.2015 № 193-НДД підтверджується підписом головного бухгалтера позивача Павлюк Н.Д. на ньому, посадові повноваження якої підтвердженні листом малого підприємства "ПІРАМІДА", наданим КП «Київський метрополітен» за підписом директора підприємства Берест Є.М.

За таких обставин суд дійшов висновку про доведеність факту повідомлення орендаря про заперечення щодо продовження строку його дії.

Крім того, рішенням Господарського суду Київської області від 28.03.2016 у справі № 911/142/16, яке набрало законної сили 30.06.2016, уже встановлювався факт припинення дії договору оренди та факт належного повідомлення позивача відповідачами про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди, зокрема листами від 02.02.2015, 31.03.2015 за № 062/07/14-1002, № 193-НДД відповідно, що за своїми правовими наслідками свідчить про припинення зазначеного договору.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що відповідно до п. 9.1. договору його дія закінчується до 29.03.2015.

З наведеного слідує, що до закінчення строку дії договору і Департамент комунальної власності м. Києва, як орендодавець, і КП "Київський метрополітен", як отримувач коштів, повідомили орендаря, про припинення дії договору у встановлений строк та необхідність повернути об'єкт оренди за відповідним актом. Як наслідок, додаткова угода про продовження строку дії спірного договору, обов'язковість якої встановлена пунктом 9.7 договору, сторонами не укладалась.

Таким чином, твердження позивача щодо неотримання ним повідомлень про небажання продовжувати дію договору спростовується встановленими судом вище фактичними обставинами, які підтверджуються матеріалами даної справи.

Отже, в силу наведених обставин справи, доводи позивача про те, що дія договору продовжена за мовчазної згоди сторін спростовуються, а спірний договір на момент розгляду даної справи є припиненим.

Крім того, позивач посилається на відсутність підстав для відмови позивачеві у продовженні договору на наступний термін, передбачених п. 12.4 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250.

З приводу наведеного суд відзначає, що позивач помилково посилається на вказані Положення, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин (29.03.2015 - останній день строку дії договору) вже діяло Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, яке є Додатком 1 до рішення Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що такі обґрунтування позивача свідчать про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 ст. 17 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 ст. 17 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна"), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Також суд зазначає, що згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

З наведених норм вбачається, що чинним законодавством України встановлені способи захисту особами своїх прав та інтересів, при цьому вказані норми не передбачають такого способу захисту прав та інтересів осіб, як визнання продовженим (пролонгованим) договору.

У п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" дано роз'яснення, згідно з яким господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 Господарського кодексу України, стаття 15, частина друга статті 16 Цивільного кодексу України) способам захисту порушеного права.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки даний спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

За таких обставин, позивач реалізував свій намір захистити право та інтерес у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України від 04.06.2014 № 910/17103/13, від 11.08.2014 № 920/197/14, від 18.11.2014 № 910/21198/13.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, позов малого підприємства «ПІРАМІДА» є таким, що задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами, визначеними ч. 5 ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову малого підприємства «ПІРАМІДА» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29 липня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань