ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016р. Справа№ 914/1754/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засідання Білан О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Тернопіль

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про стягнення заборгованості

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 33126грн. 49коп., з якої 22166грн. 40коп. основного боргу, 1815грн. 06коп. інфляційних втрат, 580грн. 67коп. 3% річних та 8564грн. 36коп. пені.

Ухвалою суду від 30.06.2016р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду. З метою повного і всестороннього з'ясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності розгляд справи відкладався ухвалою суду від 12.07.2016р.

Заяви про відвід судді не поступали.

В судове засідання 19.07.2016р. позивач явки повноважного представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується реєстром вихідної кореспонденції, внесенням ухвал до Єдиного державного реєстру судових рішень. Жодних заяв чи клопотань на адресу суду від відповідача, станом на 19.07.2016р. не поступало.

В судові засідання 19.07.2016р. відповідач явки повноважного представника не забезпечив, будь-яких пояснень на вимогу суду по суті заявлених позовних вимог не надав, позовні вимоги не оспорив, вимог ухвал суду не виконав. Причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується реєстрами вихідної кореспонденції, внесенням ухвал до Єдиного державного реєстру судових рішень та поштовими конвертами із поштовим повідомлення. Жодних заяв чи клопотань на адресу суду від відповідача, станом на 19.07.2016р. не поступало.

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011р. №18 (із внесеними змінами і доповненнями) в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За умовами ст.33 ГПК України на сторони покладається обовязок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявленні клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З врахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду усіх сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав, з врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст.75 ГПК України .

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області,

в с т а н о в и в:

05.08.2015р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір №7 поставки згідно до умов (п.1. договору) якого продавець зобовязується поставити та передати у власність (повне господарське відання) покупця рулони туалетного паперу в подальшому товар, а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Пунктами 5.1. та 5.2. договору №7 від 05.08.2015р. передбачено, що ціна за одиницю товару складається з вартості самого товару, тари чи упаковки, витрат на його доставку. Вид розрахунків: готівка, безготівковий розрахунок протягом 7 днів від дати поставки товару.

На виконання умов договору, позивач 05.08.2015р. поставив, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 отримала товар, на загальну суму 23966грн. 40коп., що підтверджується видатковою накладною №145 від 05.08.2015р. на суму 23966грн. 40коп. (з ПДВ).

Позивач зазначає, що відповідач свої зобов'язання виконав частково, зокрема здійснив оплату товару на загальну суму 1800грн. 00коп., відтак заборгованість відповідача перед позивачем становить 22166грн. 40коп.

Позивач на адресу відповідача надіслав претензію від 28.10.2015р., що підтверджується поштовим конвертом із поштовим повідомленням, який повернутий на адресу позивача із довідкою пошти «за терміном зберігання», в якій позивач просив відповідача погасити заборгованість за отриманий товар. Дана претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Станом на день прийняття рішення доказів у спростування наведених обставин не представлено та доказів оплати суду не надано.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За умовами ст.525 ЦК України та ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору тощо. Згідно ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, строк виконання грошового зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України. Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду. За таких обставин факт отримання товару відповідачем і видаткова накладна, надана позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійною підставою для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар ( Постанова Вищого господарського суду України від 20.09.2012 № 12/5026/556/2012, ОСОБА_3 Господарського Суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.625 ЦК України, позивач нарахував згідно долученого розрахунку, інфляційні втрати за період з серпня 2015р. по червень 2016р. в розмірі 1815,06грн. та 3% річних за період з 13.08.2015р. по 22.06.2016р. в розмірі 580,67грн.

У пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши проведені позивачем розрахунки, представлені позивачем, встановлено, що позивач припустився арифметичної помилки в нарахуванні інфляційних втрат, відтак розмір інфляційних втрат в перерахунку складає 1773грн. 31коп. В решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат належить відмовити.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За своєю правовою природою, неустойка (пеня, штраф) є видом забезпечення виконання зобовязання.

За умовами ст.547 ЦК України правочин, щодо забезпечення виконання зобов»язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним.

Відповідно до п.14.2. договору поставки №7 від 05.08.2015р. у випадках, непередбачених даним договором, сторони керуються чинним цивільним законодавством (або зазначається конкретний нормативний документ). Позивач посилаючись на даний пункт 14.2. договору просить суд, стягнути пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки, що становить 8564,36 грн.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

Як вбачається із матеріалів справи, положеннями договору №7 від 05.08.15р. розмір та базу нарахування пені не визначено, відтак за даних обставин позовні вимоги про стягнення пені є безпідставними, не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача про стягнення основного боргу в сумі 22166грн. 40коп., 3% річних у розмірі 580грн. 67коп. та інфляційних втрат у розмірі 1773грн. 31коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та пені належить відмовити.

Судовий збір необхідно віднести на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог, відповідно до ст.49 ГПК України.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 12, 33, 34, 35, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (79041, м.Львів, вул.Канівська, буд. 11 А, кв. 3, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (46024, м.Тернопіль, вул.Чалдаєва, 8/59, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 22166грн. 40коп. основного боргу, 1773грн. 31коп. інфляційних втрат, 580грн. 67коп. 3% річних та 1200грн. 00коп. судового збору.

3. Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 21.07.2016р.

Суддя Іванчук С.В.