ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2016 р. Справа № 922/1130/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 23.12.2015р. №01-07/1614;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2, за довіреністю від 26.05.2016р. №20-25-26-18/3711;

відповідача ОСОБА_3, за довіреністю від 22.04.2016р.;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського судуапеляційну скаргу Державного підприємства Харківський національний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4, м. Харків (вх. №1823Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р.

у справі № 922/1130/16

за позовом Державного підприємства Харківський національний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4, м. Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної фінансової інспекції в Харківській області, м. Харків

до відповідача ОСОБА_5 підприємства Регіональний інформаційний центр Харківської обласної ради, м. Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Харківської обласної ради, м. Харків

про стягнення 18933,73 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/1130/16 (суддя Добреля Н.С.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Державне підприємство Харківський національний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4, м. Харків з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/1130/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На думку апелянта, оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, при цьому, господарський суд першої інстанції не у повному обсязі зясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що відсутність договору щодо надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обовязку оплати послуг у повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2016р. у справі №922/1130/16 визначено суддю доповідача Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.07.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 02.08.2016р.

28.07.2016р. на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної фінансової інспекції в Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить вимоги апеляційної скарги задовольнити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (вх.№7510).

В обґрунтування своєї правової позиції третя особа зазначає про те, що в приміщеннях будівлі, які передано на баланс відповідача є інженерні мережі театру, які обслуговують будівлю в цілому, а тому, дані співвласники зобовязані брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

На думку третьої особи, договори на відшкодування театру експлуатаційних витрат пропорційно займаних площ даними співвласниками не укладено і відшкодування експлуатаційних витрат ними не здійснювалось, що є порушенням статті 360 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. №435-IV - «Утримання майна, що є у спільній частковій власності».

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 01.08.2016р., у звязку з відпусткою судді Россолова В.В., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.

У судовому засіданні 02.08.2016р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача просив скасувати а рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № 922/1130/16 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №837, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом було вжито всіх можливих заходів для належного повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи, а тому вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Розпорядженням голови Харківської обласної ради від 24.12.2012 року № 191 приміщення загальною площею 306,10 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25, що раніше перебували на балансі Обласного комунального підприємства Харківський державний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4 - його правонаступник - Державне підприємство Харківський національний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4 26.12.2012 року передані на баланс ОСОБА_5 підприємству „Регіональний інформаційний центр Харківської обласної ради, що підтверджується актом приймання-передачі від 26.12.2012 р.

Як вбачається з акту приймання - передачі від 02.07.2014р., з 02.07.2014р. відповідачу зменшено площу до 250,8 кв.м.

Як зазначає позивач, у будівлі цілісного майнового комплексу за адресою: вул. Сумська, 25 м. Харкова, розміщено 21,6 км трубопроводів різних діаметрів, 161 система вентиляції, 14 ліфтів, АТС „Квант на 256 каналів, 115 км електронних ліній звязку, 291,3 км електричних мереж, комплексна автотрансформаторна електропідстанція на 1600 кВа, 5133 точки освітлення лампочками розжарювання, 1587 точок люмінесцентних ламп, системи протипожежного захисту (сигналізації, автоматичного пожежегасіння, протипожежного водопроводу з автономними резервуарами на 1500 куб. м води).

Будівля обладнана системами енергозабезпечення (тепло, електроенергія, вода, каналізація) від міських мереж.

Також, позивач зазначає, що на даний час технічні служби позивача забезпечують життєдіяльність єдиної автономної інженерної комунікації та системи енергопостачання будівлі театру в цілому, в тому числі і тих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади Харківської області та передані на баланс комунальним закладам, серед яких приміщення відповідача.

Тобто, на думку позивача, відповідач зобовязаний брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

Проте, незважаючи на неодноразові звернення позивача щодо узгодження договірних відносин спільного користування будівлею, договори на відшкодування театру витрат на утримання нерухомого майна (експлуатаційних витрат) пропорційно займаних площ відповідачем не укладено і відшкодування вказаних витрат ним не здійснювалось у період з 26.12.2012р. по 01.06.2015р., що на думку позивача є порушенням статті 360 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. №435-IV - «Утримання майна, що є у спільній частковій власності».

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, з метою укладення договорів про відшкодування понесених позивачем витрат на утримання нерухомого майна (експлуатаційних витрат), що підтверджується листами від 26.03.2014р. вих. № 01-07/247; від 30.12.2014р. вих. № 01-07/1010.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною фінансовою інспекцією в Харківській області була проведена планова ревізія фінансово-господарської діяльності позивача за період з 09.11.2012 року по 01.06.2015 року, що підтверджується актом ревізії від 21.08.2015 року № 04-11/07.

Державна фінансова інспекція в Харківській області надіслала позивачу вимогу про усунення порушень від 17.09.2015р. за вих. № 04-25/6980.

Як вбачається з пункту 10 даної вимоги, в порушення ст. 360 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. № 425-ІV та ст. 1 Закону України „Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій від 20.05.1999р. № 686-ХІУ не відшкодовано співвласником будівлі відповідача вартість експлуатаційних витрат на загальну суму 18933,73 грн., чим спричинило матеріальну шкоду (збитки) театру.

Крім того, у вказаному вище акті Державної фінансової інспекції зазначено, що вартість експлуатаційних витрат на місяць на 1 кв.м. приміщень, зайнятих відповідачем у 2012 році склала 2,02 грн. (з ПДВ), у 2013 році - 2,36 грн. (з ПДВ), у 2014 році - 2,20 грн. (з ПДВ), у 2015 році - 2,23 грн. (з ПДВ).

Відповідно до займаної площі, з дати передачі нерухомого майна відповідачу, позивачем здійснено експлуатаційних витрат для відповідача на загальну суму 18933,73 грн., в тому числі: щодо площі 306,1 кв.м за період з 26.12.2012р. по 31.12.2012р. - 117,48 грн., за 2013 рік - 8668,75 грн., за період з 01.01.2014 р. по 02.07.2017 р. - 4040,52 грн., щодо площі 250,8 кв.м. за період з 02.07.2014 р. по 31.12.2014 р. - 3310,56 грн., за період з 01.01.2015 р. по 01.06.2015 р. - 2796,42 грн. (розрахунок наявний в матеріалах справи).

Після отримання вимоги Державної фінансової інспекції, позивачем на адресу відповідача був направлений лист (вих. № 01-04/984 від 09.10.2015р.) з рахунком для оплати (№ СФ-000763 від 07.10.2015р.) та акти здачі - прийняття робіт. Строк оплати визначений до 17.10.2015р.

Оплату відповідач не здійснив, відповідь не надав

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була направлена вимога відповідачу на суму 2686,64 грн. (в т.ч. ПДВ) від 31.03.2015р. вих. № 01-07/314 щодо відшкодування витрат на утримання приміщення за січень-березень 2015 р. та укладання відповідних договорів, яка отримана відповідачем 06.04.2015р.

Як зазначає позивач, вимога відповідачем в установлений строк не виконана.

За розрахунком позивача, станом на 29.02.2016р. заборгованість відповідача по відшкодуванню експлуатаційних послуг (витрат на утримання нерухомого майна), що фактично надавались позивачем, щодо площі 306,1 кв.м. за період з 26.12.2012р. по 31.12.2012р. - 117,48 грн., за 2013 рік - 8668,75 грн., за період з 01.01.2014р. по 02.07.2017 р. - 4040,52 грн., щодо площі 250,8 кв.м. за період з 02.07.2014 р. по 31.12.2014 р. - 3310,56 грн., за період з 01.01.2015 р. по 01.06.2015 р. - 2796,42 грн., всього: 18933,73 грн.

Таким чином, позивач вважає, що внаслідок недотримання відповідачем вимог ст. 360 Цивільного кодексу України, позивачу завдано матеріальної шкоди (збитків) щодо площі 306,1 кв.м. за період з 26.12.2012р. по 31.12.2012р. - 117,48 грн., за 2013 рік - 8668,75 грн., за період з 01.01.2014р. по 02.07.2017 р. - 4040,52 грн., щодо площі 250,8 кв.м. за період з 02.07.2014 р. по 31.12.2014 р. - 3310,56 грн., за період з 01.01.2015 р. по 01.06.2015 р. - 2796,42 грн., всього: 18933,73 грн., яку він просить стягнути з відповідача на його користь.

21.06.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В даному випадку в матеріалах справи відсутній договір між позивачем та відповідачем щодо надання останньому експлуатаційних послуг.

Відповідачем, під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції було надано копії договорів на постачання комунальних послуг безпосередньо з постачальником: договір про постачання електричної енергії №026334 від 27.03.2013р. з Харківобленерго (засіб обліку - лічильник спожитої електроенергії № 37167); договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення №2020/00-А-1 від 28.03.2013р. з КП Харківводоканал (засіб обліку - лічильник води серія ЛК-15Х № 2938177); договір про спостереження за допомогою пунктів централізованого спостереження Державної служби охорони за ручними системами тривожної сигналізації, встановлені на обєктах з реагування груп затримання ДСО при надходженні сигналу ТРИВОГА та їх технічне обслуговування № 301-35118 від 16.04.2013р. Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області; Договір про спостереження за допомогою пунктів централізованого спостереження Державної служби охорони за станом засобів сигналізації, що встановлені на обєктах з реагування груп затримання ДСО при надходження сигналу "ТРИВОГА" та їх технічне обслуговування №301-35119 від 16.04.2013р. з Управлінням Держави служби охорони при ГУМВС України в Харківській області; договори на спостереження пультом централізованого спостереження і технічного обслуговування системи протипожежної автоматики №21955/Г від 02.04.2013р. та №21955/Г/В від 23.01.2014р. з ТОВ Альфорг.

Таким чином, відповідачем були самостійно укладені договори з постачальниками комунальних послуг та оплата цих послуг здійснювалась безпосередньо постачальникам послуг.

В матеріалах справи міститься розрахунок експлуатаційних втрат, здійснений позивачем, згідно якого витрати позивача становили: адміністративно-управлінські витрати в т.ч. зарплата за посадовими окладами адмінперсоналу, зайнятого наданням розрахунків та організаційними питаннями з надання послуг;обслуговуючий персонал (зарплата за посадовими окладами: двірник, інженер, слюсар-електрик, слюсар-сантехнік, сторож); утримання споруди (вивіз сміття, дезпослуги, матеріали для прибирання, поточний ремонт).

Колегія суддів зазначає про те, що позивачем не було надано доказів надання відповідачу експлуатаційних послуг, зазначених в розрахунку (акти про надання послуг).

Договори, укладені між позивачем та постачальниками експлуатаційних послуг на надання послуг не можуть бути належним доказом надання їх саме відповідачу, оскільки останній не є стороною даних договорів.

Крім того, рахунки на оплату, надані позивачем вставлені безпосередньо ДП "ХАТОБ" та згідно платіжних доручень оплачені позивачем.

А отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не було надано належних доказів надання відповідачу експлуатаційних послуг, оскільки договори на підставі яких позивачем здійснювались розрахунки за надані комунальні послуги були укладені між позивачем та комунальними підприємствами, відповідач не є стороною даних договорів та в матеріалах справи наявні договори, укладені між відповідачем та безпосередньо постачальниками комунальних послуг, за якими останнім здійснювалися розрахунки.

Окрім того, позивач посилається на проведену Державною фінансовою інспекцією ревізію, в акті якої встановлено, що співвласником будівлі відповідача не відшкодовано вартість експлуатаційних витрат на загальну суму 18933,73 грн., чим спричинено матеріальну шкоду (збитки) позивачу.

Факт виявлення ревізією суб'єкта господарювання порушень, допущенних під час ведення фінансово-господарської діяльності, не впливає на умови спірних правовідносин і не може змінювати їх.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

До загальних принципів господарювання відноситься свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини ( стаття 6 Господарського кодексу України).

Згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 та 2 статті 623 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків;причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Отже, виявлені за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності позивача порушення можуть бути підставою для притягнення до відповідальності відповідних посадових осіб у встановленому чинним законодавством порядку.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що посилання позивача на висновки перевірки, є безпідставними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не можуть впливати на правовідносини між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 18.08.2015 р. у справі № 908/360/15-г.

Також, положеннями підпункту 4 пункту 4 Положення про Державну фінансову інспекцію України (затверджено Указом Президента України від 23.04.2011 р. № 499/2011) врегульовано вжиття Держфінінспекцією відповідно до покладених на неї завдань заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб. Такі заходи вживаються в установленому порядку Держфінінспекцією як центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України та який входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-договірних відносин.

За своєю природою акт (довідка, вимога та інше) Державної фінансової інспекції є актом ненормативного характеру індивідуальним актом, який породжує права і обов`язки тільки у того суб'єкта, якому вони адресовані, а саме, у позивача та відповідно не породжує для відповідача ніяких обов`язків, зокрема, про відшкодування експлуатаційних витрат.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення збитків по відшкодуванню витрат на утримання нерухомого майна в сумі 18933,73 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено, жодного з елементів складу правопорушення, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Таким чином, позивачем в порушення приписів статей 32-34,36 Господарського процесуального кодексу України не надано належних доказів та не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Державного підприємства Харківський національний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4, м. Харків слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Харківський національний академічний театр опери та балету імені ОСОБА_4, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/1130/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 03.08.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Тихий П.В.