РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2016Справа №910/19055/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО»
до1. Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг»
провизнання поруки за договором №185 від 20.08.2007 р. припиненою
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Кубрак Ж.Б.
від відповідача 1:Бахмут Л.М., Гаріна О.А.
від відповідача 2:не з'явився

Обставини справи:

На розгляді господарського суду міста Києва перебувала справа №910/19055/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО» (надалі - ТОВ «РЕНО») до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - «Банк») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг» (надалі - ТОВ «Агрохолдинг») про визнання поруки за договором №185 від 20.08.2007 р. припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що порука позивача за договором поруки №185 від 20.08.2007 р. перед Банком є припиненою у зв'язку з тим, що між відповідачами 27.06.2014 р. було укладено додаткову угоду №27 від 27.06.2014 р. до договору відновлювальної кредитної лінії №44-01-07 від 20.08.2007 р., якою збільшено обсяг відповідальності позивача як поручителя за таким кредитним договором.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2015 р. у справі №910/19055/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 р., в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 р. рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 р. скасовано, а справу №910/19055/15 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва №04-23/843 від 27.04.2016 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2016 р. справу №910/19055/15 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.05.2016 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено її до розгляду на 23.05.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.05.2016 р. розгляд справи відкладено на 04.07.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача 2 та неподанням витребуваних доказів.

В судовому засіданні 04.07.2016 р. судом оголошувалась перерва на 13.07.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. відкладено розгляд справи на 27.07.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача 2.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити повністю.

В судове засідання представники відповідача 1 з'явилися, вимоги ухвал суду виконали, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

Представник відповідача 2, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а його пояснення стосовно суті спору були заслухані судом в попередніх судових засіданнях.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

20.08.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (після зміни організаційно-правової форми - Банк) та ТОВ «Агрохолдинг» (позичальник) був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію №44-01-07 (надалі - «Кредитний договір»), згідно з умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію, а позивальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти та сплатити за користування кредитними коштами відсотки.

20.08.2007 р. між позивачем та Банком укладений договір поруки №185 (надалі - «Договір поруки»), відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов'язується перед кредитором (ПАТ «Банк Фінанси та Кредит») відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником та відповідачем 2 (Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг») зобов'язань по договору відновлювальної кредитної лінії № 44-01-07 від 20.08.2007 р.

Відповідно до п. 1.3 Договору поруки поручитель свідчить, що він ознайомлений з кредитним договором і згоден з його умовами.

Пунктом 2.2 Договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі що є боржник, в т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, оплаті комісійного збору, оплати неустойки по основному боргу і процентах, а також по відшкодуванню всіх збитків.

Відповідно до п. 2.5 Договору поруки виконання зобов'язань поручителя по даному договору є безумовним.

Згідно з п. 4.4 Договору поруки внесення змін та доповнень в кредитний договір, внаслідок чого збільшується об'єм відповідальності поручителя, не допускається без згоди з поручителем.

27.06.2014 р. між ТОВ «Агрохолдинг» та Банком була укладена додаткова угода №27 до Кредитного договору, відповідно до якої банк відкриває позичальникові не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 2 310 000,00 дол. США, а позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 29.06.2018 р. згідно з графіком погашення кредиту і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього договору.

У вказаній додатковій угоді було змінено п. 3.1 Кредитного договору, відповідно до якого позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками за користування кредитними коштами, які обліковуються на рахунках: 10%; 12,7% з 30.10.2013 р. до строку повернення кредиту, зазначеного в п. 1.1. цього договору та 25,4% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1. цього договору, а також у випадках порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п. 4.5, 6.1 цього договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання поруки за Договором поруки припиненою.

Зокрема, позивач вказує, що укладення між відповідачами додаткової угоди №27 від 27.06.2014 р. призвело до збільшення періоду нарахування процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого збільшився обсяг зобов'язань ТОВ «РЕНО» як поручителя.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2015 р. у справі №910/19055/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 р., в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю з огляду на те, що відповідно до спірної додаткової угоди №27 у боржника з'явилась можливість сплачувати по меншій процентній ставці більш тривалий період, що свідчить про те, що обсяг відповідальності поручителя не збільшився.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 р. рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 р. скасовано, а справу №910/19055/15 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій колегія суддів Вищого господарського суду України відзначала, що суди попередніх інстанцій дійшовши висновку, що обсяг відповідальності ТОВ «РЕНО» не збільшився, не зазначили в оскаржуваних рішенні та постанові яким чином зміна умов кредитного договору вплинула на зміну обсягу відповідальності поручителя за договором поруки з урахуванням, в тому числі, ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Вищий господарський суд України в своїй постанові вказав, що необхідним є з'ясування чи не відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, враховуючи зокрема і те, що відповідальність поручителя збільшується навіть тоді, коли змінені умови основного зобов'язання ще не потягли, але можуть потягти відповідні негативні наслідки для нього.

За змістом ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно з п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. №11 «Про деякі питання практики застосування розділу XII 1 Господарського процесуального кодексу України» вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції і є обов'язковими для господарського суду під час нового розгляду справи (частина перша статті 111 12 ГПК), повинні бути максимально конкретними й стосуватися виключно вчинення господарським судом певних процесуальних дій та/або встановлення обставин, що входять до предмета доказування у справі і не були з'ясовані у прийнятті рішення або постанови господарського суду.

Договір поруки є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом ст.ст. 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, тому виходячи із загальних засад цивільного законодавства і господарського судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду України від 21.05.2012 р. у справі №6-20цс11.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Припинення поруки означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Як встановлено судом, 27.06.2014 р. між ТОВ «Агрохолдинг» та Банком була укладена додаткова угода №27 до Кредитного договору, відповідно до якої банк відкриває позичальникові не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 2 310 000,00 дол. США, а позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 29.06.2018 р. згідно з графіком погашення кредиту і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього договору.

Тобто внесені додатковою угодою №27 зміни у їх системному взаємозв'язку потягли до збільшення періодів нарахування процентів за користування кредитними коштами (їх окремими частинами) та, як наслідок, до збільшення загальної суми таких процентів, а відтак збільшилась і відповідальність поручителя.

Відповідно до п. 4.4 Договору поруки внесення змін та доповнень до кредитного договору, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без погодження з поручителем.

Позивач вказує, що внаслідок укладення додаткової угоди №27 від 27.06.2014 р. до Кредитного договору обсяг відповідальності його як поручителя за Договором поруки збільшився у зв'язку зі збільшенням періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами. При цьому, свою згоду на укладення такої додаткової угоди позивач не надавав.

Суд відзначає, що чинне законодавство України пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Отже, на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України.

Таким чином, згідно із частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 р. у справі №6-160цс13.

Відповідачем 1 до матеріалів справи долучено копію протоколу зборів учасників ТОВ «РЕНО» №8 від 13.06.2014 р., на яких було прийнято рішення про надання згоди на внесення змін до іпотечного договору №6711/0807 від 20.08.2007 р. та Договору поруки у зв'язку із продовженням терміну дії Кредитного договору до 30.06.2018 р.

Вказане рішення прийнято єдиним учасником ТОВ «РЕНО», який володіє 100% статутного капіталу, є чинним та не оскаржене в судовому порядку.

Пунктом 4.4 Договору поруки чітко визначено про необхідність погодження поручителем змін та доповнень до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг його відповідальності.

Суд відзначає, що обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 Цивільного кодексу України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам Цивільного кодексу України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 05.06.2013 р. у справі № 6-43цс13 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В той же час, наявний в матеріалах справи протокол зборів учасників ТОВ «РЕНО» №8 від 13.06.2014 р. приймається судом як належний та допустимий доказ на підтвердження факту, по-перше, обізнаності про майбутнє внесення змін до Кредитного договору в частині продовження терміну його дії, а, по-друге, надання згоди на внесення змін до Договору поруки у зв'язку з продовженням дії Кредитного договору.

Окремо слід зазначити, що оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки.

Згідно із ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 Цивільного кодексу України щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись у письмовій формі.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 23.09.2015 р. у справі № 921/1481/14-г/5.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 Цивільного кодексу України, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі), головне щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

З огляду на наведені норми законодавства, суд приходить до висновку про те, що прийняття позивачем рішення, оформленого протоколом зборів учасників ТОВ «РЕНО» №8 від 13.06.2014 р., є безумовним доказом того, що поручитель був згоден на внесення змін до Кредитного договору та збільшення обсягу його відповідальності за Договором поруки.

На підставі викладеного суд відзначає, що позивачем не було доведено належними засобами доказування, що порука за Договором поруки припинилася внаслідок збільшення відповідачем розміру відповідальності позивача як поручителя без отримання його згоди на відповідне збільшення.

За таких обставин, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.2016 р.

Суддя В.П. Босий