ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р. Справа №917/349/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача не з'явився,

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 04.02.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№1414П/1-41 від 19.05.2016р.) на рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.2016р. у справі №917/349/16,

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Одеса,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Чутове, Полтавська обл.,

про стягнення 140297,82 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовними вимогами до відповідача про стягнення 140297,82 грн. заборгованості, з яких 107331,02грн. основного боргу за договором купівлі-продажу №79/14 від 04.07.2014р., 2549,48грн. 3% річних, 30417,32грн. пені.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 28.04.2016р. у справі №917/349/16 (суддя Киричук О.А.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 107331,02 грн. основного боргу, 2549,48 грн. 3% річних, 30417,32 грн. пені, 2104,47 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського Полтавської області від 28.04.2016р. у справі №917/349/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Зокрема, в обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги відповідач зазначає, що стягнення грошових коштів за договором є неправомірним, оскільки через те, що відповідачем не було реалізовано товар, він був повернутий позивачу, а отже, заборгованість перед позивачем - відсутня.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.05.2016р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 15.06.2016р.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.6139 від 14.06.2016р.), в якому просить рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.2016р. залишити без змін, а скаргу без задоволення; розглянути справу за відсутності позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р., з метою повного, всебічного, обєктивного встановлення фактичних обставин справи, розгляд справи було відкладено на 18.07.2016р.

Додаткові письмові пояснення або документи сторонами надані не були. Позивач в судове засідання 18.07.2016р. не з'явився, про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що позивач надавав клопотання про розгляд справи без участі його представника, та на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив задовольнити її в повному обсязі, оскаржуване рішення скасувати.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноваженого представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2014р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу товару №79/14.

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголосив, що відповідач порушив взяті на себе за договорами зобов'язання зі своєчасної оплати товару, що є підставою для нарахування та стягнення заборгованості у розмірі 4147,69 дол. США, що еквівалентно 107331,02 грн. згідно курсу НБУ на момент звернення до суду (25,8773 за дол. США), пені у розмірі 30417,32 грн., 3% річних у розмірі 2549,48 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення про повне задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що сума основного боргу підтверджена документально та нормами матеріального права та відповідачем не спростована, а пеня та 3% річних нараховані правомірно у відповідності до приписів чинного законодавства та умов договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1.1. договору №79/14 продавець приймає на себе обовязок продати, а покупець отримати та оплатити непродовольчу продукцію, переважно автомобільного призначення.

Згідно пунктів 1.2., 1.3. кількість, асортимент, ціна і порядок розрахунків встановлюється, виходячи з умов договору (та/чи додатків до договору). Додатками до договору є, в т.ч., видаткові (товарні) накладні, акти звірок.

За пунктом 3.1. передача і приймання товару по кількості, асортименту, якості, ціні проводиться по накладним.

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. ціна партії товару визначається у накладній. Сума договору складається як доданок всіх поставок за період дії зобов'язань.

Акт звірки, при відсутності накладних, є документом, що підтверджує поставку і заборгованість (пункт 5.6. договору).

За пунктом 5.7. покупець зобов'язаний провести оплату в наступному порядку - відстрочка платежу 30 календарних днів від дати кожної поставленої партії товару.

За несвоєчасні розрахунки, включаючи суми передплат, покупець зобов'язаний сплатити продавцю пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 6.1.).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач здійснив поставку товару, що підтверджується підписаними обома сторонами: видатковою накладною №2053 від 26.03.2015 p., актами звірки взаєморозрахунків від 26.03.2015р. та 30.10.2015p., гарантійним листом від 26.03.2015р.

Відповідач не заперечує проти того, що ним було підписано вищевказані документи.

Позивач звертався до відповідача з проханням погасити заборгованість, зокрема, 17.12.2015р. відповідачу була направлена претензія №10/12 про вимогу сплатити заборгованість (претензія та докази її направлення додані до позовної заяви), яка була повернута за закінченням строку зберігання.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України).

За приписами ст.ст. 692, 693 Цивільного Кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно до вимог частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вже було зазначено вище, матеріалами справи підтверджується виконання позивачем своїх зобовязань за договором належним чином. В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором вартість товару не оплатив.

Згідно накладної №2053 від 26.03.2015 p., актів звірки взаєморозрахунків від 26.03.2015 р. та 30.10.2015p. позивач поставив відповідачу продукцію на суму 4147,69 дол. США.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по оплаті поставленого товару на суму 4147,69 дол. США.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю №15-93 від 19.02.1993р., валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

У відповідності до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (пункт 4 частини першої статті 55 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

У разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

За змістом згаданого припису пункту 4 частини першої статті 55 Господарського процесуального кодексу України у разі подання до господарського суду позову про стягнення іноземної валюти обов'язковим є зазначення еквіваленту в національній валюті України (гривнях).

4147, 69 дол. США станом на день подання позовної заяви, еквівалентно 107331,02 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 107331,02 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 610, статті 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

За несвоєчасні розрахунки, включаючи суми передплат, покупець зобов'язаний сплатити продавцю пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 6.1.).

На підставі вищевикладеного позивачем заявлено до стягнення з відповідача 30417,32 грн. пені за період з 27.04.2015р. по 27.10.2015р.

З урахуванням вищевикладеного, перевіривши розрахунки за допомогою калькулятора Ліга: ОСОБА_4 9.1.3.", колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про стягнення заявленої суми пені.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача за прострочення виконання зобовязань 2549,48 грн. - 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, за результатами перерахунку 3% річних заявлених до стягнення, з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3.", колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних у заявленому розмірі 2549,48 грн.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Щодо посилань апелянта на те, що товар був повернутий позивачу, а отже, заборгованість за договором відсутня, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу суду.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що як вбачається із вищевикладеного та фактичних обставин справи, відповідач, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, вказаних в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.2016р. у справі №917/349/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.2016р. у справі №917/349/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 21 липня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий