РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2016Справа № 910/7631/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про стягнення 100 000, 00 грн.

за участю представників:

від позивача:Дяченко В.С. - представник за довіреністю
від відповідача:Мостепанюк В.І.- представник за довіреністю б/н від 15.05.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулась Державна іпотечна установа з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк") про стягнення 100 000, 00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що між сторонами був укладений договір банківського рахунку, виконання якого було забезпечено 3 договорами застави - № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р., № Д-2/2015 від 04.02.2015 р. та № Д-3/2015 від 04.02.2015 р. При цьому у заставу були передані права банку вимагати від третіх осіб погашення кредитів та звертати стягнення на майно, яким забезпечувались ці кредити. Також між сторонами були укладені 3 угоди про відступлення позивачу прав указаних вимог з метою забезпечення застави. У подальшому ПАТ "Дельта Банк" було визнано неплатоспроможним, що стало підставою для набуття позивачем права вимоги за вищевказаними угодами. Проте, відповідач належні позивачу права не передав та продовжує приймати платежі по кредиту від своїх позичальників.

У позові Державна іпотечна установа, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за рахунок позивача у сумі 100 000,00 грн.

У судовому засіданні представник Державної іпотечної установи позовні вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник ПАТ "Дельта Банк" проти позову заперечив, зазначив, що за договорами відступлення права вимоги переходу права вимоги до позивача не відбулось. Також вказав, що право на отримання банком грошових коштів від позичальників передбачено як кредитними договорами, так і самими договорами відступлення права вимоги, при цьому сума, яку просить стягнути позивач, не підтверджена належними доказами. Окрім усього, зазначив, що у банку введена процедура ліквідації, а тому вимоги про стягнення будь-яких грошових коштів суперечить нормам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.02.2013 р. між Державною іпотечною установою (клієнт) та ПАТ «Дельта Банк» (банк) був укладений договір банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013 р. (далі - договір банківського рахунку), відповідно до якого банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній валюті № 0995, на якому позивачем було розміщено грошові кошти у сумі 3 490 329 925,52 грн.

За умовами цього договору банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

У подальшому, в якості забезпечення виконання банком зобов'язань за цим договором, між Державною іпотечною установою (заставодержатель) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець) були укладені договори застави, а саме:

1) договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р. (далі - договір застави-1), згідно з яким заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за наступними кредитними договорами:

- № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р., укладеним між банком та ТОВ «Танк Транс»;

- № НКЛ-2005469/2, № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 р., № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 р., укладеними між банком та ТОВ «Яблуневий дар». Вартість майнових прав за договором застави-1 становить 1 441 396 562,46 грн.;

2) договір застави майнових прав № Д-2/2015 від 04.02.2015 р. (далі - договір застави-2), відповідно до якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами:

- № ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 р.; № НКЛ-2005191/1 від 25.03.2011 р., укладеними між банком та ТОВ «АТЛ»;

- № 07/08 від 14.02.2008 р., укладеним між банком та ПАТ «АвтоКраз»;

- № 837 К-Н від 20.08.2008 р., укладеним між банком та ТОВ «Ніко-Інвест. Вартість майнових прав за договором застави-2 становить 1 228 694 333,35 грн.;

3) договір застави майнових прав № Д-3/2015 від 04.02.2015 (далі - договір застави-3), відповідно до якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, зазначеними у додатку 1 до договору. Вартість майнових прав за договором застави-3 становить 1 200 012 429,80 грн.

Згідно з п. 2.1.1 договорів застави-1, 2, 3 у разі невиконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку або в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення), заставодержатель набуває прав вимоги за кредитними договорами, переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України "Про заставу" та (або) Цивільного кодексу України та (або) цих договорів та (або) договору відступлення права вимоги (у разі його укладення).

Також судом встановлено, що в якості механізму здійснення реалізації переходу до Державної іпотечної установи прав кредитора у згаданих вище кредитних зобов'язаннях та правочинах, що забезпечують їх виконання (договорах застави), між Державною іпотечною установою (новий кредитор) та ПАТ «Дельта Банк» (первісний кредитор) були укладені 3 договори відступлення права вимоги (з відкладальними умовами):

1) договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. (далі - договір відступлення прав вимоги-1), відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за кредитними договорами № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 р., № НКЛ-2005469/2, № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 р., № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 р. та договором застави-1 (п. 1.2). Вартість права вимоги становить 1 441 396 562,46 грн.;

2) договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) № Д-2.1/2015 від 04.02.2015 (далі - договір відступлення прав вимоги-2), відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за кредитними договорами № ВКЛ-2005191 від 30.11.2010 р.; № НКЛ-2005191/1 від 25.03.2011 р.; № 07/08 від 14.02.2008 р.; № 837 К-Н від 20.08.2008 р.; договором застави-2 (п. 1.2). Вартість права вимоги становить 1 228 694 333,35 грн.;

3) договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) № Д-3.1/2015 від 04.02.2015 (далі - договір відступлення прав вимоги-3), відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, зазначеними у додатку 1 та договором застави-3 (п. 1.2). Вартість права вимоги становить 1 200 012 429,80 грн.

Пунктом 2.2 договорів відступлення прав вимоги-1, 2, 3 встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1 договорів відступлення, передача прав вимоги відбувається в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення), тобто п. 1.2 цих договорів набирає чинності.

Згідно з п. 3.1.1 договорів відступлення прав вимоги-1, 2, 3 з дня набрання чинності пунктом 1.2 цього договору новий кредитор (позивач) має право вимагати від первісного кредитора надання документів кредитних справ по кредитам, правовстановлюючих документів на нерухоме майно (у разі їх отримання первісним кредитором) та надання на дату набрання чинності пунктом 1.2 цього договору довідок про стан заборгованості за кредитними договорами, права вимоги за якими набуті новим кредитором.

Відповідно до 3.1.2 договорів відступлення прав вимоги-1, 2, 3 у разі, зокрема, прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) новий кредитор набуває права задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеному у додатку 1 до цих договорів.

Як встановлено судом, постановою Національного Банку України № 150 від 02.03.2015 р. ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних банків, а 03.03.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 463 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк».

Отже, оскільки відповідач (банк) набув статусу неплатоспроможного та настали умови, передбачені угодами застави та про відступлення права вимоги, позивач вважає, що до нього перейшли права вимоги за всіма кредитними договорами та договорами застави-1, 2, 3.

З матеріалів справи вбачається, що 22.03.2016 р. позивач звернувся до банку з вимогою № 12888/15/2 щодо перерахування Державній іпотечній установі грошових коштів, отриманих ним від позичальників за кредитними договорами. Вказана вимога була залишена банком без відповіді та задоволення.

Звертаючись до суду та заявляючи вимоги про стягнення 100 000,00 грн., позивач зазначає, що в усному порядку йому стало відомо, що сума коштів, яка була сплачена позичальниками банку та підлягає передачі Державній іпотечній установі, складає 100 000,00 грн. А оскільки ці грошові кошти є безпідставно отриманими банком, позивач просить їх стягнути у судовому порядку, застосувавши ст. 1212 ЦК України.

Зазначені фактичні обставини сторонами не заперечуються, спір між ними виник з приводу наявності (чи відсутності) підстав для стягнення грошових коштів.

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно із ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (в даному випадку - договору банківського рахунку) може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як передбачено ст. 572 Цивільного кодексу України, Законом України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 1 статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Також згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Як вже зазначалось, у п. 3.1.3 договорів застави-1, 2, 3 сторони передбачили, що заставодержатель має право у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) задовольнити грошові вимоги шляхом звернення стягнення на майнові права.

Отже, оскільки у судовому засіданні встановлено ту обставину, що з 03.03.2015 р. відповідач (банк) набув статусу неплатоспроможного, враховуючи норми законодавства та умови договорів застави, суд вважає, що є підстави для набуття позивачем майнових прав за договорами застави, які у свою чергу, забезпечують виконання договору банківського рахунку.

Щодо договорів відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України однією з підстав заміни кредитора у зобов'язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступленя права вимоги).

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2.2 договорів відступлення прав вимоги-1, 2, 3 встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1 цих договорів, п. 1.2 (про перехід права вимоги) набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

З цим пунктом кореспондується п. 2.1.1 договорів застави-1, 2, 3, відповідно до якого у разі невиконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку або в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення), заставодердатель набуває прав вимоги за кредитними договорами, переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України "Про заставу" та (або) Цивільного кодексу України та (або) цих договорів та (або) договору відступлення права вимоги (у разі його укладення).

Разом з тим, суд зазначає, що у даній справі наявні два різні за змістом примірники договору застави-1 та договору відступлення права вимоги-1, надані позивачем та відповідачем, при цьому вказані примірники договорів були предметом дослідження господарських судів у справі № 910/25485/15 за позовом Державної іпотечної установи до ТОВ "Танк Транс", ПАТ "Дельта Банк" про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним (рішення від 14.12.2015 р. набрало законної сили) та у справі № 910/25488/15 за позовом Державної іпотечної установи до ПАТ "Дельта Банк", ТОВ "Яблуневий Дар" про визнання недійсним зарахування однорідних зустрічних вимог, які розглядались господарським судом міста Києва (рішення першої інстанції від 14.12.2015 р. скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 р.).

У вказаних справах судами було встановлено, що сторони не надали переконливих аргументів та доказів того, що підписаний та скріплений печатками сторін договір № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року, п. 2.2 якого містить посилання про набуття ним чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, має перевагу перед іншим договором з таким самим номером та датою укладення, який такого застереження не містив. Також судами було зазначено, що з огляду на два відмінних один від одного варіанти договорів відступлення прав вимоги № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. суд критично оцінює твердження позивача в частині настання обставин, які свідчать про виникнення у нього права вимоги за вказаним правочином, а відтак і наявність факту порушення його прав та/або інтересів, було відхилено.

Отже, вказані обставини, встановлені в інших справах, по яких є рішення, що набрали законної сили, в даному випадку приймаються судом до уваги на підставі ст. 35 ГПК України, як такі, що не потребують доказування у відносинах сторін за договором застави-1 та договором відступлення права вимоги-1. Стосовно договорів застави-2, 3, а також договорів відступлення права вимоги-2, 3, суд вважає, що у позивача виникло право вимагати відступлення права вимоги.

У судовому засіданні представник відповідача вказував на недійсність (нікчемність) договорів застави-1, 2, 3 та договорів відступлення права вимоги-1, 2, 3. З цього приводу суд зазначає, що вказані обставини не є предметом розгляду даної справи, а зазначені доводи ПАТ "Дельта Банк", вже розглядались господарськими судами у справах № 910/25485/15, № 910/25488/15, у яких судовими рішеннями касаційної інстанції встановлено, що твердження банку про недійсність вказаних угод є безпідставними та недоведеними. Указані висновки вищестоящої інстанції суд приймає в якості обставин, що не підлягають доказуванню, згідно зі ст. 35 ГПК України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням зазначених приписів закону суд вважає, що позивач зі свого боку також не надав належних доказів на підтвердження наявності права вимоги у відповідача до позичальників за кредитними договорами та договорами забезпечення на суму 100 000,00 грн. Відповідних доказів не надав і ПАТ "Дельта Банк" на вимогу суду.

Що стосується обгрунтувань позивача про повернення відповідачем безпідставно отриманих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України у сумі 100 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 1212 ЦК України визначає правила вирішення спорів, пов'язаних із відновленням майнового стану особи, що потерпіла від безпідставного набуття (збереження) іншою особою її майна. Так, частина 1 ст. 1212 визначає як підставу виникнення зобов'язання із безпідставного збагачення сукупність наступних умов:

- набуття або збереження майна, що означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою - потерпілим;

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого.

Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У той же час, позивач не довів суду, що правова підстава (кредитні договори та договори забезпечення), за якими ПАТ "Дельта Банк" стягує заборгованість з позичальників, визнані судом недійсними або припинені. При цьому суд вже зазначив, що між сторонами спору укладено ряд правочинів, які також не визнані судом недійсними, а тому вказувати на те, що відсутні правові підстави для стягнення заявлених коштів, неможливо, з огляду на що суд відхиляє посилання на ст. 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку вона не може бути застосована.

Крім того, суд приймає до уваги посилання відповідача на те, що 02.10.2015 р. постановою Правління Національного банку України № 664 було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 02.10.2015 р. № 181 "Про початок здійснення процедури ліквідації відповідача, та делегування повноважень ліквідатора банку".

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відтак, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Таким законом є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким врегульована процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Оскільки, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником, то у період запровадження у банку процедури ліквідації, виконання розрахункових операцій банком обмежується положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (постанова Верховного суду України від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/14).

Зокрема, частиною 2 ст. 49 вказаного Закону України визначено порядок здійснення уповноваженою особою Фонду заходів щодо підготовки задоволення вимог кредиторів, якою передбачено складання реєстру акцептованих вимог кредиторів для затвердження виконавчою дирекцією Фонду і т.д.

Як зазначив відповідач, вимоги Державної іпотечної установи включені до переліку вимог кредиторів, які будуть погашатись в сьому чергу, таким чином, вимоги позивача у позовному провадженні не можуть бути задоволені, оскільки законом встановлена спеціальна процедура стягнення заборгованості з банку, який знаходиться у ліквідації.

За таких обставин, враховуючи, що позивач частково довів набуття прав вимоги за договорами застави-1, 2, 3, а також за договорами відступлення права вимоги-1, 2, 3, та не надав доказів, які б свідчили про наявність підстав на стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 100 000,00 грн., зважаючи також на ту обставину, що на час вирішення спору в банку запроваджено процедуру ліквідації, суд вважає, що вимоги Державної іпотечної установи задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про стягнення 100 000, 00 грн. відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні у присутності представників сторін 25 липня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 2 серпня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.