РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2016№910/9540/16

За позовом Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий

клінічний госпіталь»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-

авто»

про стягнення 221, 73 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Горбашова І.М. за довіреністю № 3 від 05.01.2016 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 221,73 грн., з яких 220,00 грн. основного боргу та 1,73 грн. пені. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі укладеного Договору він надав клієнтам відповідача медичні послуги, які останнім в повному обсязі оплачені не були, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.05.2016 р. порушено провадження у справі № 910/9540/16, її розгляд призначено на 13.06.2016 р.

07.06.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2016р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 04.07.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.07.2016р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 20.07.2016р.

В судовому засіданні 20.07.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 20.07.2016 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 20.07.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.05.2014р. між Головним військово-медичним клінічним ордена Червоної Зірки центром «Головний військовий клінічний госпіталь», який відповідно до Указу Президента України від 10.06.2015р. № 320 отримав нову назву - Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» (позивач, виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено Договір №35/1/2014МА/14/83/ПМП про надання медичних послуг, відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов'язується надавати медичні послуги замовнику, а замовник зобов'язаний прийняти та оплатити виконавцю надані послуги.

Згідно з п. 3.1.2. Договору Акт виконаних медичних послуг надається замовнику подекадно. Оплата вартості фактично наданих медичних послуг проводиться шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на рахунок виконавця, згідно загального звіту по виконаних медичних послугах та акту здавання-приймання робіт (Додаток № 3) за відповідний період, звіту по наданню медичних послуг у Головному військово-медичному клінічному центрі «ГВКГ» на кожного пацієнта окремо (Додаток № 4) та рахунку за надані медичні послуги. Акт виконаних медичних послуг вважається підписаним Замовником, якщо протягом 10 календарних днів з дати, зафіксованої у відповідному акті, від замовника не надійшло письмового документально обґрунтованого заперечення, акт вважається прийнятим до оплати та проведення розрахунків.

За умовами п. 3.1.5. Договору згідно ст. 207 ЦК України рахунок та акт виконаних робіт може надаватись замовнику за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Одночасно вказані документи направляються замовнику у письмовому вигляді поштою.

Пунктом 3.1.3. Договору передбачено, що оплата рахунків здійснюється замовником протягом 10-ти календарних днів з дати, зафіксованої у відповідному рахунку, який виставив виконавець.

За твердженнями позивача, не спростованими відповідачем, на виконання умов Договору та на підставі гарантійного листа відповідача позивач надав застрахованій особі відповідача медичні послуги: консультація інфекціоніста вартістю 110,00 грн., про що складено Звіт по наданню медичних послуг від 06.08.2014 р., Загальний звіт №3 та Акт №3 від 22.08.2014р.

Крім того, на підставі гарантійного листа відповідача позивач надав застрахованій особі відповідача медичні послуги: консультація невропатолога вартістю 110,00 грн., про що складено Звіт по наданню медичних послуг від 26.09.2014 р., Загальний звіт № 4 за вересень 2014 р. та Акт № 4 від 07.10.2014 р.

Суд звертає увагу на те, що вищевказані Акти здавання приймання робіт з боку відповідача не підписані, проте, враховуючи обумовлений розділом 3 Договору порядок складання та підписання вказаних актів, і відсутність протягом встановленого п. 3.1.2. Договору строку письмового документально обґрунтованого заперечення на вказані акти з боку відповідача, суд вважає, що вказані в актах послуги вважаються прийнятими відповідачем до оплати та проведення розрахунків.

Всього позивач надав відповідачу медичні послуги на суму 220,00 грн. для оплати яких виставив відповідачу рахунки № Д14/458 від 22.08.2014 р. на суму 110,00 грн. та № Д14/523 від 07.10.2014 р. на суму 110,00 грн., які направив на адресу відповідача разом з претензіями № 2/4104 від 30.09.2014 р., № 7/4569 від 24.10.2014 р., що підтверджується витягом з Журналу поштових відправлень від 09.10.2014 р. за № 2672 та від 31.10.2014 р. за № 2902.

Однак, надані позивачем медичні послуги відповідачем у визначені Договором строки оплачені не були.

Листом №4662-1/63 від 21.11.2014 р. відповідач визнав факт заборгованості позивачем сумі 220,00 грн. та зобов'язався оплатити її починаючи з січня 2015 року.

Проте, надані позивачем послуги відповідачем так і не були оплачені, у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначалось вище, пунктом 3.1.3. Договору передбачено, що оплата рахунків здійснюється замовником протягом 10-ти календарних днів з дати, зафіксованої у відповідному рахунку, який виставив виконавець.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним послуги, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю їх вартості, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді у розмірі 220,00 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується вимог про стягнення 1,73 грн. пені слід відзначити наступне.

Так, згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення частинах. 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

За умовами пункту 3.1.3. Договору за затримку платежів виконавцю понад строки, встановлені цим Договором, замовник додатково сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент фактичного проведення платежів, нараховану на суму несвоєчасно проведених замовником платежів за кожний день такої затримки.

Відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 1,73 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості наданих позивачем медичних послуг, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, місто Київ, провулок Новопечерський, будинок 19/3; ) на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (01133, місто Київ, вулиця Госпітальна, будинок 18; ) 220 (двісті двадцять) грн. 00 коп. основного боргу, 1 (одну) грн. 73 коп. пені та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 25.07.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова