КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 910/6798/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 12.07.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року

у справі № 910/6798/16 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна

компанія «Нафтогаз України»

до приватного підприємства «Бонвояж»

про стягнення 427 100,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року по справі № 910/6798/16 у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до приватного підприємства «Бонвояж» про стягнення 427 100,29 грн. - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 01.06.2016 року, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року по справі № 910/6798/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги заявник стверджує, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 01.06.2016 року апеляційну скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає подану апеляційну скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та таким що винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, позивач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд апеляційної інстанції відшкодувати за рахунок позивача судові витрати з оплати послуг адвоката. На підтвердження вказаних витрат, ПП «Бонвояж» надало суду договір про надання юридичних послуг № 2 від 01.07.2016 року, ордер серія НОМЕР_1 від 16.06.2016 року, свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю № НОМЕР_2 від 19.07.2007 року на гр. ОСОБА_2, посвідчення адвоката № НОМЕР_2 від 19.07.2007 року, платіжне доручення № 451 від 07.07.2016 року про перерахування 7000 грн. за послуги адвоката та виписку з банка про перерахування вказаних грошових коштів.

У судовому засіданні 12.07.2016 року представник позивача надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.07.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 01.06.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, представник відповідача просив суд відшкодувати за рахунок позивача судові витрати з оплати послуг адвоката.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

27 грудня 2013 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (надалі - продавець/позивач) та ПП «Бонвояж» (надалі - покупець/відповідач) був укладений договір купівлі-продажу природного газу №2201/14-ТЕ-41 (надалі - договір купівлі-продажу), відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 1340 тис. куб.м.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі комерційного вузлі/вузлів обліку газу покупця (п. 3.3 договору купівлі-продажу).

У пункті 3.4 договору купівлі-продажу зазначено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктами 5.2, 5.3 договору купівлі-продажу сторони погодили, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1 118,974 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу з ПДВ - 1309,20 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договору складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з п. 6.1 договору купівлі-продажу оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором, а у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.п. 7.1, 7.2 договору купівлі-продажу).

Договір набуває чинності за умовами пункту 11 з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов даного договору купівлі-продажу позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 146 427,17 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками, зокрема: від 31.01.2014р. на 276 923,30 грн.; від 28.02.2014р. на 228 096,67 грн.; від 31.03.2014р. на 210 768,11 грн.; від 30.04.2014 р. на 35 921,83 грн.; від 31.10.14 р. на 18 869,51 грн.; від 30.11.14 р. на 164 182,85 грн.; від 31.12.14 р. на 211 664,90 грн.

За одержаний природний газ відповідачем було сплачено на користь позивача 1 146 427,17 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №65 від 09.09.2014 року на суму 200 000 грн., № 9 від 04.06.2014 р. на суму 134 060,27 грн., №12 від 17.12.2014 року на суму 534 350,00 грн. та №1 від 30.11.2015 р. на суму 278 016,90 грн., а також випискою з банку ПП «Бонвояж», які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції, зазначеними платежами відповідач повністю погасив заборгованість за отриманий у січні-грудні 2014 року природний газ однак з простроченням оплати.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 03 червня 2014 року, 16 грудня 2014 року та 23 листопада 2015 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», приватним підприємством «Бонвояж», Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було укладено три договори про організацію взаєморозрахунків № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 відповідно, предметом яких була організація та проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», пунктом 16 статті 14 та статтею 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Порядків та умов надання у 2014 та 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам.

Вказані договори було укладено на підставі протокольних рішень Київської міської територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу: № 4 від 27 травня 2014 року, № 7 від 9 грудня 2014 року та № 1 від 15 червня 2015 року.

Зазначеними протоколами та договорами про організацію взаєморозрахунків було узгоджено розмір заборгованості з різниці в тарифах ПП «Бонвояж» в розмірах 134060,27 грн. за 1 квартал 2014 року, 534350,00 грн. за 2-3 квартали 2014р. та 278016,92 грн. за 4 квартал 2014 року відповідно.

Підписавши зазначені договори та протоколи сторони дійшли згоди погасити заборгованість ПП «Бонвояж» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за отриманий по договору № 2201/2712-ТЕ-41 від 27.12.2013р. протягом 2014 року природний газ у розмірах 134060,27 грн., 534350,00 грн. та 278016,92 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету м. Києва на загальну суму 946427,17 грн.

Крім того, організовуючи розрахунки з погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 2201/14-ТЕ-41, у підпункті 2 пункт 10 договорів № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до спірного договору.

До того ж, строк виконання зобов'язання по оплаті заборгованості у визначеній в ньому сумі, за умовами договорів № 301/30, № 1462/30 та № 23/375, пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Проте, як зазначає позивач, на виконання умов договору постачальник поставив відповідачу протягом 2014 року природній газ на загальну суму 1 146 427,17 грн., що підтверджується актами прийняття-передачі природного газу. За твердженнями позивача, відповідачем в порушення умов договору невчасно проводилися розрахунки за поставлений газ, а тому позивач нарахував у відповідності до п. 9.3 договору пеню у розмірі 143 995,98 грн., а також в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних у розмірі 21 837,29 грн. та інфляційні втрати у розмірі 261 267,02 грн.

Так, у квітні 2016 року ПАТ «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПП «Бонвояж» про стягнення 427 100,29 грн.

Відповідач заперечив проти заявлено позову посилаючись на наявність укладених між сторонами у справі договорів про організацію взаєморозрахунків, якими на думку відповідача сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений в 2014 році відповідно до договору купівлі-продажу природного газу № 2201/2712-ТЕ-41. Відповідач вважає, що підстави для нарахування штрафних санкцій відсутні.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року по справі № 910/6798/16 у задоволенні позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ПП «Бонвояж» про стягнення 427 100,29 грн. - відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов даного договору купівлі-продажу позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 146 427,17 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками, зокрема: від 31.01.2014р. на 276 923,30 грн.; від 28.02.2014р. на 228 096,67 грн.; від 31.03.2014р. на 210 768,11 грн.; від 30.04.2014 р. на 35 921,83 грн.; від 31.10.14 р. на 18 869,51 грн.; від 30.11.14 р. на 164 182,85 грн.; від 31.12.14 р. на 211 664,90 грн.

За одержаний природний газ відповідачем було сплачено на користь позивача 1 146 427,17 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №65 від 09.09.2014 року на суму 200 000 грн., № 9 від 04.06.2014 р. на суму 134 060,27 грн., №12 від 17.12.2014 року на суму 534 350,00 грн. та №1 від 30.11.2015 р. на суму 278 016,90 грн., а також випискою з банку ПП «Бонвояж», які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції, зазначеними платежами відповідач повністю погасив заборгованість за отриманий у січні-грудні 2014 року природний газ однак з простроченням оплати.

У відповідності до ч 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 30 від 29.01.2014 було затверджено Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам).

Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 04.06.2015р. затверджено Порядок та умови надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого та питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Порядок та умови надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам).

Відповідно до пункту 4 та 3 зазначених вище Порядків підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію населенню або надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості (далі - учасники розрахунків), згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору. Кількість сторін зазначеного договору є необмеженою та визначається такою кількістю учасників розрахунків, виконання договору якими забезпечить погашення заборгованості та надходження до бюджету коштів у сумі, необхідній для її погашення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 03 червня 2014 року, 16 грудня 2014 року та 23 листопада 2015 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», приватним підприємством «Бонвояж», Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було укладено три договори про організацію взаєморозрахунків № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 відповідно, предметом яких була організація та проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», пунктом 16 статті 14 та статтею 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Порядків та умов надання у 2014 та 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам.

Вказані договори було укладено на підставі протокольних рішень Київської міської територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу: № 4 від 27 травня 2014 року, № 7 від 9 грудня 2014 року та № 1 від 15 червня 2015 року. Зазначеними протоколами та договорами про організацію взаєморозрахунків було узгоджено розмір заборгованості з різниці в тарифах ПП «Бонвояж» в розмірах 134060,27 грн. за 1 квартал 2014 року, 534350,00 грн. за 2-3 квартали 2014р. та 278016,92 грн. за 4 квартал 2014 року відповідно.

Таким чином, підписавши зазначені договори та протоколи, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказаними діями сторони дійшли згоди погасити заборгованість ПП «Бонвояж» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за отриманий по договору № 2201/2712-ТЕ-41 від 27.12.2013р. протягом 2014 року природний газ у розмірах 134060,27 грн., 534350,00 грн. та 278016,92 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету м. Києва на загальну суму 946427,17 грн.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що організовуючи розрахунки з погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 2201/14-ТЕ-41, у підпункті 2 пункт 10 договорів № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до спірного договору.

До того ж, як вірно вказав суд першої інстанції, строк виконання зобов'язання по оплаті заборгованості у визначеній в ньому сумі, за умовами договорів № 301/30, № 1462/30 та № 23/375, пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Отже, укладення договору про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету в силу вимог чинного законодавства є диспозитивним правом його учасників.

Так, частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів.

Так, на переконання колегії суддів, позивач, уклавши вищевказані п'ятисторонні договори № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 реалізував своє право на вільний вступ у договірні відносини, вибір контрагента, визначення умов договору та встановлення його змісту, зокрема, фактично погодився із встановленням строку погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу виходячи із моменту перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з Державного бюджету. Уклавши договори № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за спірним договором купівлі-продажу.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2 договору купівлі-продажу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 і відповідно до пункту 15 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Враховуючи, що зобов'язання з оплати природного газу сторони погодили умовами договорів про організацію взаєморозрахунків № 301/30, № 1462/30 та № 23/375 прострочення оплати за умовами яких відповідачем не допущено, то на переконання колегії суддів, відсутні підстави для задоволення позову про стягнення штрафних та фінансових санкцій. До того ж, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач на час підписання п'ятисторонніх договорів про організацію взаєморозрахунків між сторонами не нараховував відповідачу пеню, 3% та інфляційні втрати. Претензії з цього приводу відповідачу не пред'являв, а тому позовні вимоги заявлені необґрунтовано.

Крім того, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд при вирішенні даної справи правомірно послався на судову практику Верховного Суду України з даних правовідносин зокрема на постанови від 09.09.2014 (справи №5011-35/1533-2012-19/522-2012, №5011-35/1272-2012-42/527-2012, №5011-1/1043-2012-42/528-2012), від 16.09.2014 (справа №5011-42/1230-2012-69/542-2012), від 23.09.2014 (справа №5011-35/1271-2012).

Доводи скаржника про те, що Верховним Судом України у вказаних справах була надана оцінка саме умовам договору про взаєморозрахунки, укладених у 2012 році на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 червня 2012 року № 517, тоді як у даній справі між сторонами укладений договір про організацію взаєморозрахунків на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 30 від 29.01.2014 року та постанови № 375 від 04.06.2015 року, а тому на думку скаржника у них визначені різні умови надання субвенцій з державного бюджету та вказані нормативно-правові акти не є тотожними, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими та безпідставними. Так, як постановою Кабінету Міністрів України № 30 від 29 січня 2014 року якою затверджено Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, та постановою Кабінету Міністрів України №375 від 4 червня 2015 року якою затверджено Порядок та умови надання у 2015 році субвенції з державного бюджету, так і постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2012 року № 517 встановлено, що перерахування субвенції здійснюється на суму заборгованості, що утворилася на початок місяця, в якому проводяться розрахунки, і яка не погашена на дату укладання договору про взаєморозрахунки. Крім того, підставою для проведення розрахунків є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача пені у розмірі 143 995,98 грн., 3% річних у розмірі 21 837,29 грн. та інфляційних втрат у розмірі 261 267,02 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Як зазначалося вище, відповідач під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції просив суд відшкодувати за рахунок позивача судові витрати з оплати послуг адвоката у розмірі 7000 грн. На підтвердження вказаних витрат, ПП «Бонвояж» надало суду договір про надання юридичних послуг № 2 від 01.07.2016 року, ордер серія НОМЕР_1 від 16.06.2016 року, свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю № НОМЕР_2 від 19.07.2007 року на гр. ОСОБА_2, посвідчення адвоката № НОМЕР_2 від 19.07.2007 року, платіжне доручення № 451 від 07.07.2016 року про перерахування 7000 грн. за послуги адвоката та виписку з банка про перерахування вказаних грошових коштів.

Так, розглянувши вказані вимоги щодо відшкодування за рахунок позивача судових витрат з оплати послуг адвоката, судова колегія, враховуючи те, що договір про надання юридичних послуг № 2 від 01.07.2016 року укладений саме на представництво інтересів відповідача у Київському апеляційному господарському суді, та адвокат ОСОБА_2 була присутня у судовому засіданні суду апеляційної інстанції лише один раз - 12.07.2016 року, відзив, пояснення від імені відповідача не складала та не підписувала, з матеріалами справи у суді апеляційної інстанції не знайомилася, та беручи до уваги баланс інтересів сторін, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, за доцільне стягнути з позивача на користь відповідача половину, а саме 3500 грн., а не 7000 грн. які просив відповідач стягнути з позивача. На переконання колегії суддів стягнення з позивача 3500 грн. (50% від 7000 грн.) є обґрунтованим та справедливим.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 910/6798/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 910/6798/16 залишити без змін.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, будинок 6, ) на користь приватного підприємства «Бонвояж» (02140, м. Київ, вул. Б. Гмирі, будинок 3, квартира 7, ) 3500 (три тисячі п'ятсот) гривень судових витрат за послуги адвоката.

4. Видачу судового наказу по справі № 910/6798/16 доручити господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/6798/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров