РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016Справа № 910/8472/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Залізняк І.І.- представник за довіреністю б/н від 14.09.2015 р.
від відповідача:Баранов О.В.- представник за довіреністю № 108 від 01.07.2016 р.
від третьої особи:Добролюбов В.І.- представник за довіреністю № 18-0009/39478 від 06.05.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство "Уманський тепличний комбінат" (далі - ПОСП "Уманський тепличний комбінат") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (далі - ПАТ "Банк "Київська Русь") про визнання кредитного договору № 43886-20/10-1 від 08.10.2010 р. недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивача, оскільки умови вказаного договору (п.п. 8.1 - 8.5) містять лише відповідальність позичальника - ПОСП "Уманський тепличний комбінат", а не обох сторін договору. Також кредитний договір допускає односторонню відмову від договору лише для відповідача та встановлює непропорційно великий розмір санкцій для позивача.

Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивач просить визнати кредитний договір № 43886-20/10-1 від 08.10.2010 р. недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2016 р. до участі у справі було залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що відповідальність обох сторін встановлена у договорі, виходячи виключно з переліку та обсягу їх прав та обов'язків, при цьому умови договору не містять можливість відмови сторони від договору в односторонньому порядку. Також просив застосувати сплив строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Національний банк України проти позовних вимог заперечив, вважав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав, вказаних відповідачем.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.10.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (банк) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Уманський тепличний комбінат" (позичальник) був укладений кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 43886-20/10-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору (з внесеними до нього змінами від 03.11.2014 р.) банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: ліміт кредитної лінії - 35 500 000,00 грн.; кінцевий термін повернення кредиту - 07.04.2019 р.; процентна ставка за користування кредитом - 18,5 % річних з 08.10.2010 р. по 31.05.2011 р., 17,5 % річних з 01.06.2011 р. по 14.11.2011 р., 19,0 % річних з 01.09.2012 р., у випадку невиконання позичальником п. 6.1.12 договору - 25,0 % річних.

Згідно з п. 5.2.9 договору банк має право у відповідності до п. 4.7 договору самостійно списувати з рахунків позичальника грошові кошти та спрямовувати їх на погашення заборгованості за кредитом у випадках порушення позичальником умов договору, а саме: у разі неповернення або несвоєчасного повернення кредиту та/або у разі несплати або несвоєчасної сплати процентів за його користування, плат та штрафних санкцій, а також у інших випадках, передбачених п.п. 9.1, 9.2 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, строки та порядок виконання зобов'язань, обов'язки та права сторін, що узгоджуються з вимогами Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і щодо відповідальності сторін, а у подальшому цей договір був прийнятий сторонами до виконання, про що свідчать надані відповідачем докази.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

У силу ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які передбачені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач, звертаючись до суду, вказує, що умови п.п. 8.1 - 8.5 кредитного договору суперечать нормам законодавства та містять відповідальність виконання зобов'язань виключно для позичальника.

Так, розділ 8 містить таку відповідальність сторін:

- у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення (п. 8.1 договору).

- у разі нецільового використання кредиту позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту, використаної не за цільовим призначенням (п. 8.2 договору).

- у випадку невиконання позичальником вимог п. 6.1.5 договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 0,1 % від суми кредиту (п. 8.3 договору).

- у випадку втрати або пошкодження предмету забезпечення та ненадання позичальником та/або його майновими поручителями в заставу/іпотеку банку іншого рівноцінного майна у строки, зазначені в договорах забезпечення, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% (десять) процентів від вартості предмета забезпечення, зазначеної в договорі забезпечення (п. 8.4 договору).

- крім сплати штрафних санкцій позичальник відшкодовує банку в повному обсязі заподіяні збитки (п. 8.5 договору).

Отже, з аналізу розділу 8 кредитного договору слідує, що відповідальність сторін у договорі передбачена, виходячи з переліку та обсягу прав та обов'язків кожної із сторін, передбачених кредитним договором.

При цьому відповідно до п. 6.2 кредитного договору позичальник має право вносити пропозиції щодо зміни умов кредитного договору, клопотати про зміну процентної ставки.

Як зазначив представник відповідача, банк неодноразово йшов на зустріч позичальнику, зокрема укладались угоди, відповідно до яких зменшувалася процентна ставка за кредитним договором. Разом з тим, в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивач звертався до відповідача з пропозицією змінити умови договору.

Що стосується передбачених у кредитному договорі штрафних санкцій (пені та штрафу) суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Як вже було встановлено судом, п.п. 8.1-8.5 кредитного договору сторони передбачили відповідальність позичальника шляхом сплати ним пені або штрафу у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів, у разі нецільового використання кредиту, ненадання документів передбачених п. 6.1.5 та втрати або пошкодження предмету забезпечення. У той же час, суд зазначає, що банк при наданні позичальнику кредиту ризикує власними грошовими коштами, при цьому у майбутньому існує можливість неповернення суми кредиту, а тому відповідальність сторін встановлена пропорційно обсягу прав та обов'язків кожної із сторін передбачених кредитним договором.

Посилання позивача на те, що п. 5.2.7 та п. 9.1 договору, які на його думку, допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку відповідача або односторонню зміну відповідачем його умов, не відповідає дійсності, оскільки зазначеними положеннями договору банку надано право самостійно списувати кошти з рахунків позичальника та спрямовувати їх на погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, виключно у випадку порушення умов договору (п. 5.2.7) та встановлено порядок дій сторін за кредитним договором у випадку зміни умов придбання кредитних ресурсів та/або порядку виконання кредитних зобов'язань сторін за договором (п. 9.1).

При цьому, підписуючи таку редакцію договору, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі із п.п. 5.2.7, 8.1 - 8.5, 9.1 договору, та не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг, якщо інше не передбачено законом, повинен містити права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Також суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Отже, судом встановлено, що кредитний договір № 43886-20/10-1 від 08.10.2010 р. був укладений між ПОСП "Уманський тепличний комбінат" та ПАТ "Київська Русь" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, і цей договір не порушує положення ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на який посилається позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Зазначене положення стосується позивача, який мав би довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, що ним зроблено не було.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 82642-20/13-1 від 23.09.2013 недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах ПОСП "Уманський тепличний комбінат" необхідно відмовити.

Щодо доводів представника відповідача про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням викладеного та зважаючи на той факт, що судом не встановлено порушень прав та інтересів позивача, то й строк позовної давності в даному випадку не застосовуються.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 32 - 34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат" до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Київська Русь", за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національного банку України про визнання договору недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 21 липня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 26 липня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.