ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року Справа № 917/1611/15

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Гончарук П.А. і Карабань В.Я.

розглянув касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Сад", с. Гожули Полтавського району Полтавської області (далі - Підприємство),

на рішення господарського суду Полтавської області від 24.12.2015 та

постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.04.2016

зі справи № 917/1611/15

за позовом Підприємства

до: публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", м. Київ (далі - Банк);

приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Батьківщина", с. Попівка Миргородського району Полтавської області (далі - ПОСП "Батьківщина"),

про: визнання за Підприємством право власності на соняшник врожаю 2014 року загальною вагою 80 522 кг та кукурудзу врожаю 2014 року загальною вагою 241088 кг;

зняття арешту з майна, яке включене до актів опису та арешту майна, складених державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Конозом В.М. 9 та 10 квітня, в межах здійснення виконавчого провадження № 46637434, а саме: соняшнику врожаю 2014 року загальною вагою 80 522 кг та кукурудзи врожаю 2014 року загальною вагою 241088 кг,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: товариство з обмеженою відповідальністю "Велес Трейдінг", м. Полтава (далі - Товариство);

Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби, м. Полтава (далі - Управління в особі Відділу);

товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Агро", м. Полтава (далі - ТОВ "Луксор-Агро"), та за

зустрічним позовом Банку

до: Підприємства;

Товариства

про визнання договору складського зберігання від 29.08.2014 № 290805, укладеного Підприємством та Товариством, фіктивним.

Судове засідання проведено за участю представників:

Підприємства - Драч Т.П.,

Банку - Поліщук К.В.,

ПОСП "Батьківщина" - не з'яв.,

Товариства - не з'яв.,

Управління в особі Відділу - не з'яв.,

ТОВ "Луксор-Агро" - не з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.12.2015 (суддя Тимощенко О.М.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.04.2016 (колегія суддів у складі: Білецька А.М. - головуючий, Барбашова С.В., Гребенюк Н.В.), у первісному і зустрічному позовах відмовлено.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить: визнати за Підприємством право власності на соняшник врожаю 2014 року загальною вагою 80 522 кг (далі - Соняшник) та кукурудзу врожаю 2014 року загальною вагою 241088 кг (далі - Кукурудза); зняти арешт з майна, яке включене до актів опису та арешту майна, складених державним виконавцем Відділу Конозом В.М. 9 та 10 квітня 2015 року в межах здійснення виконавчого провадження № 46637434, а саме Соняшник та Кукурудзу. Скаргу з посиланням на положення Законів України "Про зерно та ринок зерна в Україні", "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва", Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано незаконністю оскаржуваних судових рішень.

У відзиві на касаційну скаргу Управління заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу - без задоволення, а також здійснювати розгляд скарги без участі представника Відділу.

Банк у відзиві на касаційну скаргу теж зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення і постанову попередніх судових інстанцій - без змін.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

За результатами цього розгляду Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

Підприємство в обґрунтування своїх вимог за первісним позовом зазначає, що 29.08.2014 Товариством і Підприємством укладено договір складського зберігання № 290805 (далі - Договір), на виконання умов якого Підприємством передано на зберігання Товариству Соняшник та Кукурудзу; підпунктом 9.1 цього договору визначено, що зерно, передане на зберігання, є власністю поклажодавця, тобто Підприємства.

Дане майно, за доводами Підприємства, є об'єктом права власності останнього, обліковується на його балансі й використовується ним у господарській діяльності. Однак 09 та 10 квітня 2015 року на території зерносховищ, що перебували в оренді Товариства й розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської Влади, 1, заступником начальника Відділу Конозом В.М. проведено виконавчі дії, складено акти опису та арешту майна, зокрема зерна кукурудзи, соняшника, пшениці, вилучено зазначене майно й передано на зберігання представникам Банку.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2015 зі справи № 904/10253/14, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2015, частково задоволено заяву Банку про вжиття заходів до забезпечення позову та накладено арешт у межах суми позову в розмірі 5 069 399,13 дол. США та 1 934 437,05 грн. на рухоме майно, яке є предметом застави та належить ПОСП "Батьківщина", й передано його на відповідальне зберігання Банку, в тому числі:

- пшениця у кількості 4 150 тонн;

- соняшник сорту Ес Біба, соняшник сорту PR63A86, соняшник сорту LG-5550 у кількості 5 084,67 тонни, який знаходиться за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне вул. Жовтнева, 1а, вул. Комарова, 1в, 1г, 1д, вул. 50-річчя Радянської Влади, 1; Полтавська область, Лохвицький район, с. Юсківці, вул. Лучанська, 16; Полтавська область, Лохвицький район, с. Піски, вул. Чапаева, 59а, або в будь-якому іншому місці, в якому буде виявлено рухоме майно під час виконання ухвали суду;

- кукурудза сорту Яровець-243, кукурудза сорту ДК-291, кукурудза сорту Збруч у кількості 8 310,4 тонни, яка знаходиться за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне, вул. Жовтнева, 1а, вул. Комарова, 1в, 1г, 1д, вул. 50-річчя Радянської Влади, 1; Полтавська область, Лохвицький район, с. Юсківці, вул. Лучанська, 16; Полтавська область, Лохвицький район, с. Піски, вул. Чапаєва, 59а, або в будь-якому іншому місці, в якому буде виявлено рухоме майно під час виконання ухвали суду.

Постановою Відділу відкрито виконавче провадження № 46637434.

Згідно з Договором:

- Підприємство (поклажодавець) передає, а Товариство (зерновий склад) приймає на зберігання продукцію на умовах, визначених цим договором;

- місцем зберігання визначено, зокрема, елеватор в с. Вирішальне Лохвицького району Полтавської області, який є у власності Товариства (попереднє найменування - ТОВ "Полтав-Агро");

- на зберігання може бути передано кукурудзу в кількості 1000 тонн та соняшник у кількості 1000 тонн (пункт 2.1).

У справі є копія договору оренди майна від 14.08.2014 № 140815 (з додатками та змінами), укладеного Товариством і ТОВ "Полтав-Агро", згідно з яким останнє передало в оренду Товариству нерухоме майно у складі виробничо-промислових будівель, споруд, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської Влади, 1 (оригінал цього договору суду на його вимогу не подано).

За даними відповідних державних реєстрів нежитлові будівлі та споруди, розташовані за зазначеною адресою, належать на праві власності ТОВ "Полтав-Агро", яке змінило назву юридичної особи на ТОВ "Луксор-Агро".

Суду не подано доказів того, що Товариство є зерновим складом у розумінні статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (є власником зерносховища та в передбаченому законом порядку отримало право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов'язань за складськими документами на зерно).

Складські квитанції, на які посилалося Підприємство в обґрунтування своїх позовних вимог, не є доказами наявності права власності на Соняшник та Кукурудзу, оскільки можуть свідчити про факт прийняття чи неприйняття зерна на зберігання. З поданих копій складських квитанцій вбачається, що вони підписані головним бухгалтером ОСОБА_9, при цьому підписи зазначеної особи на цих документах візуально суттєво різняться. Посилання Підприємства на те, що складські квитанції від 01.03.2015 № 354 і від 31.03.2015 № 357 були видані йому замість погашених квитанцій, не підтверджені доказами, зокрема, відповідними витягами з реєстру в порядку статті 45 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" та пунктом 2.5.4 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 № 198, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.07.2003 за № 605/7926.

Подані Підприємством копії договорів транспортного перевезення, актів здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) та товарно-транспортних накладних на підтвердження перевезення спірного зерна з полів Підприємства в с. Гожули Лохвицького району на елеватор Товариства в с. Вирішальне Лохвицького району не свідчать про право власності Підприємства на спірне майно.

Не приймається як доказ права власності й довідка про підсумки урожаю від 01.12.2014, оскільки згідно з пунктом 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003" відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, а копія довідки цьому не відповідає. Крім того, доказами не підтверджено, що саме вирощене Підприємством зерно соняшника й кукурудзи (того ж класу, сорту) і було передане на зберігання та арештовано за актами державного виконавця.

За інформацією державного підприємства "Держреєстри України", станом на 9-10 квітня 2015 року на зерносховищах Товариства, розташованих за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської Влади, 1, не зберігалося зерно соняшника та зерно кукурудзи, які належали на праві власності ПОСП "Батьківщина". Однак із відповіді на запит суду та додатків до неї не вбачається також, що на відповідний період часу на вказаному зерносховищі зберігалося б зерно, належне Підприємству; доказів цього Підприємство суду також не подало.

Як вбачається з витягів з реєстру від 30.10.2015 № 11341 та від 30.10.2015 № 11342, дати складських квитанцій, вказані у витягах (02.03.2015 та 09.04.2015) не співпадають з датами складських квитанцій, на які посилається Підприємство (01.03.2015 та 31.03.2015), тобто ці дані є суперечливими.

Матеріали справи не містять погашених складських квитанцій на підтвердження господарської операції з відвантаження Підприємством із зернового складу Товариства кукурудзи та соняшнику, які начебто Підприємство у 2014 році передавало на зберігання зерновому складу Товариства.

Складські квитанції від 01.03.2015 № 354, серія АХ № 693354 та від 01.03.2015 № 35, серія АХ № 693357 не є достовірними доказами.

Із згаданого акта опису та арешту майна від 10.04.2016 не вбачається, що описане майно має ті самі родові ознаки - соняшника врожаю 2014 року, ДСТУ 7011.2009, що й зазначені в складській квитанції від 01.03.2015 № 354, серія АХ № 693354; не співпадають кількість майна, яке було передане за цією квитанцією, і кількість описаного та арештованого майна.

Матеріали справи не містять доказів того, що Підприємство було єдиним поклажодавцем.

ПОСП "Батьківщина" (в особі ліквідатора) зазначає, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 зі справи № 904/10253/14 встановлено, що майна ПОСП "Батьківщина" на елеваторах с. Вирішальне немає, тобто вилучене у виконавчому провадженні майно не є власністю ПОСП "Батьківщина".

У судовому розгляді Підприємством не підтверджено, що передане на зберігання зерно соняшника та зерно кукурудзи саме того ж класу, сорту і було арештоване за актами державного виконавця.

Не приймаються як докази звіт про підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01.12.2014 за формою № 29-сг, довідка відділу Держземагенства у Полтавському районі за формою 6-зем, балансова довідка № 23/10-2, фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва за 1 квартал 2015 року, оборотно-сальдова відомість по рахунку 271 за березень 2015 року, оскільки цими доказами, так само як довідкою про підсумки врожаю від 01.12.2014, не підтверджено того, що вирощене Підприємством зерно саме того ж класу, сорту і було передане на зберігання й арештоване державним виконавцем.

Позивачем за зустрічним позовом (Банком) не обґрунтовано та не доведено фіктивність Договору, укладеного Підприємством і Товариством.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для: за первісним позовом - визнання за Підприємством права власності на Соняшник та Кукурудзу; зняття арешту з відповідного майна, накладеного в межах виконавчого провадження; за зустрічним позовом - про визнання Договору фіктивним.

При цьому рішення і постанова попередніх судових інстанцій у частині відмови в зустрічному позові жодним з учасників судового процесу в касаційному порядку не оскаржуються.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи з'ясовано наявність укладеного Підприємством і Товариством договору складського зберігання та складських квитанцій на спірне майно.

Названими судовими інстанціями встановлено також, що спірні правовідносини у справі не підпадають під дію Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (з огляду, зокрема, на те, що Товариство не підпадає під ознаки зернового складу в розумінні названого Закону, а складські квитанції - під ознаки, визначені Положенням про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 № 198). Наведене, однак, не виключає й не заперечує можливості застосування до відповідних правовідносин положень Цивільного кодексу України про зберігання, в тому числі статей 936-966 названого Кодексу про договір зберігання, статті 294 Господарського кодексу України.

Згаданий Договір недійсним у встановленому порядку не визнавався; відсутність підстав для визнання його фіктивним з'ясована й попередніми судовими інстанціями у розгляді цієї справи (за зустрічним позовом). Водночас ними не встановлювалося, щоб Підприємство передавало Товариству на зберігання за Договором і складськими квитанціями чуже, а не своє власне майно. При цьому в силу припису частини другої статті 328 Цивільного кодексу України правомірність набуття права власності презюмується, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття такого права не встановлена судом.

Попередні судові інстанції зазначених приписів Цивільного і Господарського кодексів України у розгляді справи не застосували, а відтак й не встановили належним чином обставин, пов'язаних з наявністю чи відсутністю права власності Підприємства на спірне майно, а, отже, й підстав для задоволення первісного позову.

До того ж в обґрунтування сумнівів у правильності виданих складських квитанцій суди послалися на те, що підписи в них головного бухгалтера "суттєво різняться"; однак встановлення справжності підписів на відповідних документах може бути здійснене лише за результатами судової експертизи (частина перша статті 41 ГПК України), яка в даній справі не призначалася.

Не враховано попередніми судовими інстанціями й того, що та обставина, згідно з якою Підприємство було не єдиним поклажодавцем на складі, сама по собі не свідчить про неналежність йому певної частини наявного на складі зерна соняшнику та кукурудзи, а саме частини, стосовно якої було заявлено вимоги за первісним позовом зі справи. У зв'язку з чим Підприємством обґрунтовано зазначається, що воно претендувало не на все зерно, на яке накладався арешт у порядку здійснення виконавчого провадження, а лише на ту його частину, яка належала власне Підприємству. З метою виокремлення зерна, належного, на думку Підприємства, саме йому із загальної кількості зерна, на яке накладався арешт, суд не позбавлений був можливості призначити, за необхідності, відповідну судову експертизу.

Не встановивши, таким чином, усього кола обставин, що входять до предмета доказування в даній справі, названі судові інстанції припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Відтак у Вищого господарського суду України відсутні й підстави для висновку про правильність застосування ними норм матеріального права, в тому числі Цивільного і Господарського кодексів України.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому прийняті по суті справи судові рішення підлягають скасуванню в частині розгляду первісного позову з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам учасників судового процесу належну правову оцінку і вирішити спір (за первісним позовом) відповідно до закону.

У частині розгляду зустрічного позову висновки попередніх судових інстанцій відповідають встановленим ними обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та, як зазначалося, не оскаржуються в касаційному порядку жодним з учасників судового процесу. Отже, в цій частині рішення і постанову названих судових інстанцій слід залишити без змін.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Сад" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Полтавської області від 24.12.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.04.2016 зі справи № 917/1611/15 скасувати в частині відмови в первісному позові.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

У решті зазначені рішення і постанову залишити без змін.

Суддя В. Селіваненко

Суддя П. Гончарук

Суддя В. Карабань