ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" липня 2016 р.Справа № 916/1593/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від прокуратури: ОСОБА_1 (посвідчення №031666 від 26.01.2015р.);

Від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №01-36/19 від 21.01.2016р.)

Від відповідача: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до відповідача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: 13.06.2016р. Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором оренди 52 978,75 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.06.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №916/1593/16 з призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 18.07.2016р. представником позивача надано клопотання про залучення додаткових доказів у справі.

Відповідач в засідання суду призначені на 06.07.2016р. та 18.07.2016р. не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області від 15.06.2016р. та 06.07.2016р. були направлені за належною адресою, зазначеною в позовній заяві та у спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.07.2016р. Однак, поштове відправлення було повернуте до суду у звязку із закінченням терміну зберігання (поштове повідомлення вх. №25146/16 від 30.06.2016р.).

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання. При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення скеровувалися на адресу відповідача зазначеною в позовній заяві та підтвердженою спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.07.2016р., суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

18.07.2016р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення, суд встановив:

27.07.2015р. між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (надалі - орендодавець) та ОСОБА_3 особою-підприємцем ОСОБА_4 (надалі - орендар) укладено договір оренди нежилого приміщення № 373/295, відповідно до п. 1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення загальною площею 62,7 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, пр-т. ОСОБА_5, 75.

Відповідно до п. 1.3. Договору, термін дії договору оренди з 27 липня 2015р. до 27 червня 2018 року.

Згідно п.2.1. Договору, орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ОСОБА_5 розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 зі змінами та доповненнями.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що за орендоване приміщення Орендар зобовязується сплачувати орендну плату, що становить 5 782,43 грн.

Відповідно до п.2.4. Договору, орендар зобовязаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів господарської діяльності.

Згідно з п. 5.2 Договору оренди, за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Пунктом 5.3. Договору визначено, що у разі невнесення Орендарем орендної плати на протязі 3 -х місяців з дати закінчення терміну платежу Орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення обєкта оренди.

Відповідно до п.7.14. Договору, власником обєкта оренди залишається територіальна громада міста Одеси.

Вказані приміщення було передано орендарю згідно акту приймання-передачі від 27.07.2015р.

Однак, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства ФОП ОСОБА_4 орендну плату не сплачувала.

У звязку із вищезазначеним, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради 24.12.2015 та 20.04.2016 на адресу ФОП ОСОБА_4 направлено претензії (повідомлення) (вих. № 01-13/7980 та вих. № 01-13/1803) щодо негайного погашення заборгованості, з повідомленням, що у разі невиконання умов договору Департамент буде змушений звернутися до Господарського суду Одеської області щодо розірвання договору оренди та стягнення завданих збитків у вигляді заборгованості з орендної плати і пені.

Проте, на претензії Департаменту відповіді ФОП ОСОБА_4 надано не було.

Згідно акту приймання-передачі від 04.02.2016 ФОП ОСОБА_4 повернула Департаменту приміщення, розташовані за адресою: м. Одеса, пр-т. ОСОБА_5, 75, загальною площею 62,7 кв.м.

Між тим, на момент передачі приміщення заборгованість з орендної шага сплачена не була та станом на 04.02.2016 (день повернення приміщення Орендодавцю за актом приймання-передачі) складала 43 659,90 гривень. На сьогодні заборгованість лишається не погашеною.

З наведених підстав, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором оренди 52 978,75 грн. з яких 13 659,90 грн. сума основного боргу, 9 318,85 грн. пеня.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 121 Конституції України одним із завдань прокуратури України є

представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про прокуратуру" при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право, зокрема, звертатись до суду, з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненій прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вимогами ст. 625Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 759Цивільного кодексу України за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 762Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У відповідності до ст. 763Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Враховуючи той факт, що майно, що є предметом договору оренди майна №373/205 від 27.07.2015р. належить до об'єктів комунальної власності, правовідносини пов'язанні з його орендою, також врегульовані Законом України Про оренду державного та комунального майна.

Відповідно до ст. 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна, істотною умовою договору оренди, зокрема, є орендна плата.

Згідно із ч. З ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна, орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

За умовами ст. 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна, орендар вносить орендну плату за договором незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України Про оренду державного та комунального майна договір оренди припиняється закінченням строку, на який його було укладено.

У зв'язку з порушенням ст. 762 Цивільного кодексу України, ст. ст. 18, 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна та у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання щодо сплати орендної плати за договором, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість з орендної плати за майно у сумі 43 659,90 грн.

Перевіривши розрахунки позивача заборгованості за договором оренди, судом встановлено, що їх здійснено належним чином, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість з орендної плати за майно у сумі 43 659,90 грн.

Також, прокурор у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму пені, за прострочення погашення орендної плати за майно у сумі 9 318,85грн.

Згідно з п. 5.2 Договору оренди, за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

З аналізу норм вищезазначеного договору вбачається, що у випадку невиконання орендарем умов щодо перерахунку коштів за договором оренди, починають нараховуватись штрафні санкції.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 2 ст. 625.Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом, за допомогою системи Ліга-Закон здійснено власний розрахунок суми пені, що підлягає стягненню з відповідача за порушення зобовязання по своєчасності оплати за договором оренди та встановлено її належний розмір у сумі 9 012,35 грн., у звязку із чим вказані вимоги підлягають частковому задоволенню.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частко.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

За при приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32,33,34,38,43,44,49,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до відповідача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 (65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 7; код НОМЕР_1) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1; ; р/р 1909 в ГУДКСУ в Одеській області, МФО 828011) заборгованість з орендної плати у сумі 43 659 /сорок три тисячі шістсот пятдесят девять/ грн. 90 коп., пеню у сумі 9 012 /девять тисяч дванадцять/ грн. 35 коп.

3. В решті позову відмовити

4. Стягнути з ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 (65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 7; код НОМЕР_1) на користь прокуратури Одеської області (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3; ; р/р 0564 в ДКСУ м. Київ МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378 /одна тисяча триста сімдесят вісім/ грн. 00коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст складено та підписано 25 липня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев