КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2016 р. Справа№ 910/31843/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Любар-Пурлінська Т.М. (дов. №482/03 від 01.06.2016 року),

від відповідача - Смелянський Р.І. (дов. №32 від 26.07.2016 року),

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року

у справі №910/31843/15 (Головуючий суддя Підченко Ю.О., судді Смирнова Ю.М., Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк", м. Київ

про визнання договору недійсним -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" про визнання договору застави майнових прав від 24.02.2014 недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року у справі №910/31843/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року у справі № 910/31843/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 15.06.2016 року.

10.06.2016 року через канцелярію суду відповідач подав письмові заперечення проти апеляційної скарги, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скраги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2015 року було продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд апеляційної скарги на 01.08.2016 року.

13.07.2016 року через загальний відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли писмові пояснення в яких останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

01.08.2016 року позивач надав через загальний відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду додаткові пояснення до апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 07.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (банк) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (кореспондент) було укладено договір про встановлення кореспондентських відносин №05/2013-Л, згідно з пунктом 1.1. якого з метою здійснення розрахунків відповідно до чинного законодавства України сторони встановлюють кореспондентські відносини. Для проведення розрахунків банк відкриває кореспонденту кореспондентський рахунок типу «Лоро» №6701 у національній валюті України та виконує за дорученням і за кошти кореспондента розрахунки на підставі цього договору і здійснює його обслуговування.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором, 24.02.2014 між ПАТ «КБ «Брокбізнесбанк» (заставодавець) в особі заступника директора Департаменту інвестиційної діяльності ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 23.04.2014 №49/03, та ПАТ «КБ «Експобанк» (заставодержатель) в особі Голови Правління Гетьманенка Юрія Івановича, було укладено договір застави майнових прав (надалі - договір), відповідно до умов якого заставодавець передає заставодержателю у заставу у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про встановлення кореспондентських відносин від 07.10.2013 №05/2013-Л та додаткових угод до нього, укладеного заставодержателем та заставодавцем (надалі - основний договір), майнові права, а саме, право вимоги по договорам зазначеним у Додатку №1 до цього договору, укладеними заставодавцем за цим договором із позичальниками (за кредитними договорами) заставодавцями/іпотекодавцями (за договорами застави/іпотеки) та поручителями (за договорами поруки), надалі - предмет застави (пункт 1.1. договору).

Згідно з підпунктом 1.1.1. пункту 1.1. договору заставна вартість предмету застави на дату укладання цього договору за погодженням сторін становить 289 993 260,79 грн.

Пунктом 1.2. договору встановлено суть та розмір забезпечених заставою вимог: виконання заставодавцем (банк за основним договором) перед заставодержателем (кореспондент за основним договором) зобов'язань, які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому за основним договором, а саме, право вимоги на грошові кошти, що обліковуються на кореспондентському рахунку типу «Лоро» заставодержателя №6701, код банка (МФО) 322294.

Застава також поширюється на вимоги заставодержателя, які виникнуть у майбутньому на грошові кошти, які надійдуть на кореспондентський рахунок типу «Лоро» Заставодержателя №6701, код банка (МФО) 322294 після підписання цього Договору.

Станом на 24.02.2014 року розмір зобов'язань за основним договором становить 70 056 097 грн 12 коп. (том 1, а.с. 178).

Відповідно до пункту 1.3. договору сторони дійшли згоди, що розмір забезпечених заставою вимог щомісячно переглядається сторонами, про що сторони підписують відповідні додатки, які є невід'ємною частиною цього договору. Датою, на яку визначається сума наявних грошових коштів на рахунку є дата, що зазначена у заяві про закриття рахунку, наданою заставодержателем заставодавцю згідно з основним договором.

Цей договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих за основним договором зобов'язань (пункт 6.3 договору).

24.02.2014 між сторонами також було підписано Додаток №1 до договору, а саме, перелік договорів кредиту та договорів забезпечення, майнові права за якими складають предмет застави за спірним договором.

Відповідно до витягу №43561833 про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 25.02.2014 відомості щодо договору застави було внесено до реєстру 25.02.2014 об 17:42:49 год. Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстраційним номером: 14204968, контрольна сума: А817518753. Строк виконання зобов'язання - 27.02.2014 та термін дії - 25.02.2019.

За відомостями SWIFT повідомлення по FIN 910 станом на 26.02.2014 відповідачем здійснено поповнення власного кореспондентського рахунку в ПАТ «Брокбізнесбанк» на суму 80 000 000 грн.

26.02.2014 при закритті балансу по рахунку (кредит) №6701 залишок складав 150 056 097,12 грн.

З повідомлення SWIFT по FIN 950, сформованого 27.02.2014, вбачається що по рахунку (кредит) №6701 вхідний залишок станом на 31.01.2014 складав 70 056 097,12 грн. (том 1, а.с. 177).

Згідно з пунктом 3.1. договору заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у випадках невиконання заставодавцем зобов'язань, передбачених пунктами 1.2.-1.3. договору та основного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2014 об 16:35:17 год. до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено зміни, а саме, зареєстровано звернення стягнення на підставі договору застави майнових прав, б/н, 24.02.2014, ПАТ «КБ «Експобанк».

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором застави, особливості правового регулювання якого встановлені в параграфі 6 глави 49 Цивільного кодексу України та Законі України «Про заставу».

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.

Згідно зі статтею 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 574 Цивільного кодексу України).

Відповідно положень статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Місцевим господарським судом було також встановлено, що 28.02.2014 постановою Правління Національного банку України №107 ПАТ «Брокбізнесбанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 №9 розпочато процедуру виведення ПАТ «Брокбізнесбанк» з ринку та запроваджено в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03.03.2014 по 02.06.2014, призначено уповноваженого особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В.

03.06.2014 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №42 про продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Брокбізнесбанк».

Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2014 №339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 11.06.2014 №45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» з 11.06.2014 по 10.06.2015 та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію.

Відповідно до частини 5 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Судом першої інстеанції встановлено, що 26.06.2014 на адресу ПАТ «Брокбізнесбанк» від ПАТ «КБ «Експобанк» була направлено заява №1101/2320 від 25.06.2014 про визнання та задоволення вимог заставодержателя, до якої були додані копії договору застави майнових прав від 04.02.2014 та додатку № 1 до договору. (том 1, а.с. 171).

У звязку з отриманням позивачем даної заяви, відповідно до наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» від 04.08.2014 №483 було проведено службове розслідування щодо обставин можливого укладання спірного договору застави, за результатами якого складено висновок №8 від 12.08.2014, (том 1, а.с. 53) в якому встановлено, що перший та другий примірник оригіналу договору застави майнових прав від 24.02.2014р. та додатку № 1 до вказаного договору у банку відсутні, рекомендовано Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернутись до правоохоронних органів.

Зі змісту листа Генеральної прокуратури України вбачається, що на даний час триває досудове розслідування у кримінальному проваджені № 0000113. (том 1, а.с. 180).

В акті №05-21/136 від 16.10.2014 позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2013 по 01.09.2014, зазначено про відсутність в ПАТ «Брокбізнесбанк» договору застави майнових прав від 24.02.2014 між останнім та ПАТ «КБ «Експобанк» на загальну суму 286 993 260,79 грн., неведення бухгалтерського обліку даної заборгованості у банку. Вказаною ревізією також встановлено, що зазначений договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства України, що є передумовою втрат банком ресурсів, пов'язаних з виконанням таких фінансових зобов'язань та нанесення банку збитків. (том 1, а.с. 239).

28.10.2014 ПАТ «Брокбізнесбанк» повідомлено ПАТ «КБ «Експобанк» про акцептування вимог у сумі 150 056,097,12 грн. та задовлення їх в 7 чергу. (том 1, а.с. 29).

10.02.2015 на адресу ПАТ «Брокбізнесбанк» надійшла заява, згідно якої ПАТ «КБ «Експобанк» вимагало від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Брокбізнесбанк» надати письмову інформацію про розмір грошових коштів, отриманих ПАТ «Брокбізнесбанк» під час дії тимчасової адміністрації та процедури ліквідації від позичальників, поручителів, іншим чином отриманого погашення заборгованості по кредитним договорам, майнові права на які є предметом застави за договором застави майнових прав від 24.02.2014 та перерахувати отримані грошові кошти ПАТ «КБ «Експобанк» в рахунок задоволення вимог кредитора, вимоги якого забезпечені заставою, в позачерговому порядку та протягом десяти днів з моменту отримання цієї заяви задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Експобанк» в розмірі 150 056 097,12 грн.

Не погодившись з такою заявою, ПАТ «Брокбізнесбанк» надіслало відповідачеві повідомлення від 25.06.2015 №4311 про нікчемність договору застави майнових прав від 24.02.2014 на підставі пунктів 2, 5, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». (том 1, а.с. 23).

Не погоджуючись з діями ПАТ «Брокбізнесбанк» щодо не визнання останнім вимог ПАТ «КБ «Експобанк» про внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк» відповідач звернувся з відповідним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/4029/15 від 15.10.2015 року позовні ПАТ «КБ «Експобанк» задоволено частково. Зокрема, зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В. внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк», шляхом визначення вимог ПАТ «КБ «Експобанк» в розмірі 150 056 097, 12 грн., як таких, що забезпечені заставою на підставі Договору застави майнових прав від 24.02.2014 року, укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» та ПАТ «Брокбізнесбанк», та подати ці зміни до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження; внести зміни до складу ліквідаційної маси ПАТ «Брокбізнесбанк» шляхом визначення майна, що є предметом застави за Договором застави майнових прав від 24.02.2014 року, укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» та ПАТ «Брокбізнесбанк», як такого, що використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя - ПАТ «КБ «Експобанк» за Договором про встановлення кореспондентських відносин №05/2013-Л від 07.10.2013 року, укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» та ПАТ «Брокбізнесбанк», та подати ці зміни до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для затвердження.

07.12.2015 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним Договору застави від 24.02.2014 року, укладеного між ПАТ «КБ «Експобанк» та ПАТ «Брокбізнесбанк» на підставі нікчемності вказаного договору відповідно до п. 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та відсутності повноважень у заступника директора Депратаменту інвестиційної діяльності ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, що не була нотаріально посвідчена та видана пізніше ніж укладався оспорюваний договір.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Брокбізнесбанк» та визнання оспорюваного договору недійсним з огляду на наступне.

В обґрунтування нікчемності договору, позивач посилався на пункти 2, 5, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо:

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що на час укладення спірного договору Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діяв в редакції від 16.05.2013 року.

Положеннями частин 1-3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) унормовано:

«1. Уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

2. Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

3. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується».

4. Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

5. Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана провести інвентаризацію банківських активів і зобов'язань.

Таким чином, на час укладення оспорюваного договору діяла інша редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не передбачала визнання договору нікчемним з підстав зазначених позивачем у позовній заяві.

При цьому, п. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції дійсної на момент укладення договору встановлено, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

Тобто, колегія суддів вважає, що відповідач був обізнаний з вказаним договором ще в квітні 2014 року, проте дій щодо визнання його нікчемним протягом дії тимчасової адміністрації вчинено не було. Навпаки, матеріали справи містять листи, щодо акцептування кредиторських вимог. (том 1, а.с. 228).

В апеляційній скарзі апелянт також стверджував, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не виявлено вказаного договору застави майнових прав, правочин не знайшов свого відображення в обліку банку та взагалі відсутній в документах, що зберігаються в банку.

Однак, матеріали справи містять докази, які спростовують твердження апелянта, а саме листи ПАТ «КБ «Експобанк» від 18.04.2014 №1101/1475 та від 25.06.2014 №1101/2320, які надіслані на адресу позивача та до яких були додані копії договору застави та додатку № 1 до нього.

Крім того, як вже зазначалось, інформація про наявність договору застави майнових прав від 24.02.2014 була внесена до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Позовні вимоги, як і доводи апеляційної скарги ПАТ «Брокбізнесбанк» обґрунтовані тим, що спірний договір застави укладено сторонами з порушенням частин 1-2 статті 203 Цивільного кодексу України, що відповідно до частини 1 статті 215 зазначеного Кодексу є підставою для визнання даного правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ПАТ «Брокбізнесбанк» вказувало, що спірний договір підписаний заступником директора Департаменту інвестиційної діяльності ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_4 на підставі довіреності №49/03 від 23.04.2014 без необхідного обсягу цивільної дієздатності з огляду на те, що вказана довіреність датована пізнішою датою, ніж був укладений спірний договір.

Дослідивши преамбулу договору застави колегією суддів встановлено, що вказаний правочин було укладено 24.02.2014 між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі заступника директора Департаменту інвестиційної діяльності ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності №49/03 від 23.04.2014, та ПАТ «КБ «Експобанк» в особі Голови Правління Гетьманенка Юрія Івановича.

Разом з тим, того ж дня, а саме 24.02.2014, між ПАТ «КБ «Експобанк» в особі Голови Правління Гетьманенка Юрія Івановича та ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі заступника директора Департаменту інвестиційної діяльності ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності №49/03 від 23.01.2014, підписано перелік договорів кредиту та договорів забезпечення, майнові права за яким складають предмет застави за договором застави майнових прав від 24.02.2014.

До матеріалів справи сторонами було надано копію довіреності №49/03 від 23.01.2014, відповідно до якої ПАТ «Брокбізнесбанк», в особі виконуючого обов'язки Голови правління ОСОБА_7, уповноважує заступника директора Департаменту інвестиційної діяльності ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_4, представляти інтереси Банку у відносинах з юридичними і фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, в усіх органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування. Для здійснення представництва ОСОБА_4 надається право виконувати від мені Банку наступні дії, зокрема, укладати, підписувати, вносити зміни та розривати будь-які договори, підписувати будь-які документи, акти, довідки, заяви тощо.

Позивачем не надано до матеріалів справи довіреність №49/03 від 23.04.2014. Крім того, ПАТ «Брокбізнесбанк» в тексті позову також вказує на дату довіреності - 23.01.2014 (аркуш 5 позовної заяви).

Таким чином, судова колегія відхиляє твердження апелянта про те, що спірний договір підписаний заступником директора Департаменту інвестиційної діяльності ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_4 на підставі довіреності №49/03 від 23.04.2014 без необхідного обсягу цивільної дієздатності з огляду на те, що вказана довіреність датована пізнішою датою, ніж був укладений спірний договір.

Щодо нотаріального посвідчення довіреності виданої головою правління ОСОБА_7 ОСОБА_4, колегія суддів відхилила доводи позивача оскільки п. 11.6.3. ч.6 статуту ПАТ «Брокбізнесбанк» передбачено право голови правління видавати довіреності працівникам Банку та іншим особам, які відповідно до законодавства можуть бути представниками Банку чи здійснювати відповідні банківські операції.

Апелянт також вказував, що ОСОБА_7 не мав законних підстав видавати довіреність від 23.01.2014, оскільки на момент її підписання виконував обов'язки Голови правління ПАТ «Брокбізнесбанк» протягом 84 календарних днів та всупереч вимогам законодавства та нормативних актів Національного банку України не отримав письмової згоди Національного банку України на виконання таких обов'язків.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність», в редакції чинній на момент укладення договору, керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку. Голова правління (ради директорів) та головний бухгалтер заступають на посаду після надання письмової згоди на це Національним банком України.

Пунктом 4.2. глави 4 розділу ІІІ постанови Правління Національного банку України «Про затвердження деяких нормативно-правових актів Національного банку України» від 08.09.2011 №306 встановлено, що Національний банк надає письмову згоду на заступлення кандидатів на посади голови правління (ради директорів) та головного бухгалтера банку, а також для державного банку - голови і членів виконавчого органу та головного бухгалтера, а також визначає відповідність професійної придатності та ділової репутації інших керівників банків, визначених у статті 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність», та керівника служби внутрішнього аудиту або осіб, які виконують їх обов'язки більше одного місяця, вимогам Закону та цього Положення.

Водночас згідно пункту 4.6. глави 4 розділу ІІІ вказаного Положення Національний банк визначає ділову репутацію кандидатів на посади голови, його заступників і членів наглядової (спостережної) ради банку, представників юридичної особи - члена наглядової (спостережної) ради, професійну придатність та ділову репутацію заступників голови та членів правління (ради директорів), заступників головного бухгалтера в місячний строк на підставі поданих документів, передбачених пунктами 3.7, 3.8 глави 3 розділу III цього Положення. Якщо протягом місяця Національний банк не дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність кандидата вимогам статті 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та цього Положення, то його кандидатура є погодженою.

Зважуючи на відсутність у матеріалах справи висновку Національного банку України про невідповідність ОСОБА_7 вимогам статті 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність», колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відхилення тверджень позивача про те, що ОСОБА_7 не мав законних підстав видавати довіреність від 23.01.2014, оскільки вказане не підтверджено належними та допустимими доказами.

Також позивач зазначає, що відповідач повинен був бути обізнаний про відсутність у підписанта спірного договору необхідного обсягу повноважень на його укладення, оскільки такі обмеження містяться безпосередньо у Статуті ПАТ «Брокбізнесбанк».

Колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо відхилення даних тверджень позивача, зважаючи на таке.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 3.3. постанови Пленуму «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11, для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу 1 частини 3 статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України) чи про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (в редакції від 01.01.2014) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи, у тому числі, дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Згідно з частиною 3 статті 18 вказаного Закону якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом 23.01.2014 (дата видачі довіреності) та 24.02.2014 (дата підписання спірного договору) відсутня інформація про наявність обмежень повноважень керівника ПАТ «Брокбізнесбанк».

Зважаючи на вищевикладене викладене, колегія суддів зазначає, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо дійти висновку, що ПАТ «КБ «Експобанк» знало (або повинно було знати) про обмеження повноважень особи, яка підписала спірний договір, а тому місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідач у справі не був обізнаний із положеннями Статуту ПАТ «Брокбізнесбанк».

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (пункт 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання договору недійсним.

Таким чином, обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року у справі №910/31843/15.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року у справі №910/31843/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2016 року у справі №910/31843/15 залишити без змін.

3. Справу №910/31843/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.Г. Майданевич

М.Г. Чорногуз