РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016Справа №910/8487/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» в особі

Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго»

до Державного підприємства «Укрветсанзавод» в особі Ковельської філії

Державного підприємства «Укрветсанзавод»

про стягнення 276 698, 52 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Сорока А.П. за довіреністю № 19/26-116 від 01.12.2015

Від відповідача: Митрофанов М.М. за довіреністю № 39 від 25.04.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» в особі Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго» до Державного підприємства «Укрветсанзавод» в особі Ковельської філії Державного підприємства «Укрветсанзавод» про стягнення 276 698, 52 грн., зокрема 185 877, 46 грн. основного боргу, 20 472,64 грн. пені, 63 706, 63 інфляційних витрат та 6 641,79 грн. трьох відсотків річних, у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за договором про постачання електричної енергії № 1526-0142000 від 13.06.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 порушено провадження у справі №910/8487/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.06.2016. зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 08.06.2016 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника відповідача у судове засідання, оскільки 15.06.2016 о 14 год. 00 хв. призначено до розгляду цивільну справу № 755/1162/16-ц у Дніпровському районному суді міста Києва.

Представник позивача у судовому засіданні 15.06.2016 поставив вирішення даного клопотання на розгляд суд, надав суду оригінали документів для огляду у судовому засіданні та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання відповідача, суд його відхилив.

Разом з тим, представник позивача подав клопотання продовження строку розгляду спору для надання йому можливості представити суду додаткові докази у справі.

Розглянувши клопотання представника позивача про продовження строку розгляду спору, суд його задовольнив.

Відповідач уповноважених представників до судового засідання 15.06.2016 не направив, проте, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Через відділ діловодства суду 15.06.2016 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. Позивач заяву обґрунтував тим, що борг відповідача за спожиту електричну енергію збільшився і з врахуванням спожитої електричної енергії в травні 2016 року в кількості 1981 кВт.год, на суму 4 005,11 грн., становить: 63 706,63+6 505,71+189,88=70 402,22 грн., та 3% річних нарахованих на борг за спожиту електроенергію за період з 01.06.2013 року по 01.06.2016 року в сумі 6 826,18 грн.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу за спожиту електричну енергію за період з 01.12.2015 по 01.06.2016 в розмірі 189 882,57 грн., а також: суму уточненого розрахунку пені за період з 01.07.2015 по 11.12.2015 в розмірі 14 943,38 грн., суму інфляційних з 01.01.2014 по 01.06.2016 - 70 402,22 грн., суму 3% річних з 01.06.2016 по 01.06.2016 - 6 826,18 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити розмір позовних вимог. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік збільшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Судом досліджено заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог та встановлено, що подана вона із дотриманням вимог ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим її прийнято до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 відкладено розгляд справи до 13.07.2016, у зв'язку з неявкою представника відповідача у призначене судове засідання, не виконанням ним вимог ухвали суду та для направлення ухвали на юридичну адресу відповідача.

У судовому засіданні 13.07.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача визнав позовні вимоги частково, повідомив, що відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 50 000, 00 грн., також просив суд зменшити розмір штрафних санкцій.

У судовому засіданні 13.07.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Дослідивши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством «Волиньобленерго» в особі Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго» (постачальник електричної енергії) та Державним підприємством «Укрветсанзавод» в особі Ковельської філії Державного підприємства «Укрветсанзавод» (споживач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 526-0042000 від 13.06.2013 (надалі - договір), відповідно до п. 1, 2.1. цього договору, постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором енергопостачання.

У відповідності до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Згідно з п. 2.1.2. договору, постачальник електричної енергії зобов'язується постачати споживачу електричну енергію, як різновид товару.

За умовами п. 2.2.3. договору, споживач зобов'язується оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 2 «Порядок розрахунків» та № 3 «Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Згідно додатку № 2 до договору про постачання електричної енергії визначено порядок розрахунків за електроенергію, у відповідності з яким постачальник електричної енергії виписує споживачу рахунок на оплату електричної енергії, який має бути оплачений протягом 3 операційних днів від дня отримання споживачем рахунку. За власним бажанням споживач може здійснювати оплату споживчої електроенергії до отримання рахунку.

З пояснень представника позивача, споживач постійно порушує і станом на 1-ше число кожного місяця виникала у нього заборгованість за спожиту електроенергію, а станом на 01.05.2016 борг за спожиту електричну енергію споживачем Державного підприємства «Укрветсанзавод» склала 185 877,46 грн.

Враховуючи викладене, представник позивача просить суд стягнути з відповідача 185 877,46 грн. боргу за спожиту електричну енергію, 20 472,64 грн. пені, 63 706,63 грн. інфляційних нарахувань, 6 641,79 грн. 3% річних.

15.06.2016 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій ПАТ «Волиньобленерго» в особі Ковельської філії просить стягнути з Державного підприємства «Укрветсанзавод» борг за спожиту електричну енергію в розмірі 189 882,57грн., суму нарахованої пені в розмірі 14 943,38 грн., суму інфляційних - 70 402,22 грн., 3% річних - 6 826,18 грн., а всього 282 054 (двісті вісімдесят дві тисячі п'ятдесят чотири) грн. 35 коп. Дана заява прийнята судом до розгляду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у

певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до вимог частини 6 статті 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

З наданих суду доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, зауважень щодо відпуску електричної енергії від відповідача не надходило, тоді як відповідач у визначений договором №1526-0142000 від 13.06.2013 та додатками до нього строк оплату за спожиту електричну енергію не здійснив.

Представник позивача надав суду розрахунок основного боргу за спожиту відповідачем від Державного підприємства «Укрветсанзавод» в особі Ковельської філії Державного підприємства «Укрветсанзавод» електричну енергію, з якої вбачається, що станом на день розгляду справи в суді у відповідача заборгованість за договором №1526-0142000 від 13.06.2013 за період з 01.12.2015р. до 01.06.2016р. становить 189 882,57 грн., і відповідач це визнав у судовому засіданні, надав відповідний контррозрахунок заборгованості.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 189 882,57 грн. основного боргу визнаються господарським судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Публічне акціонерне товариство «Волиньобленерго» в особі Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго» просить суд також стягнути з відповідача 70 402,22 грн. інфляційних нарахувань та 6 826,18 грн. річних відсотків у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором на постачання електричної енергії №1526-0142000 від 13.06.2013 та додатками до нього.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором №1526-0142000 від 13.06.2013, то з нього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню 70 402,22 грн. інфляційної складової боргу та 6 826,18 грн. трьох відсотків річних.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 14 943,38 грн. пені за неналежне виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, для застосування до боржника відповідальності у вигляді стягнення пені, вона має бути передбачена законом або договором.

За умовами пункту 4.2.1. договору, за внесення платежів, передбачених п. п. 2.2.3. - 2.2.4. договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 2, споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. зі змінами та доповненнями, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня. Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором №1526-0142000 від 13.06.2013, то з нього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню 14 943,38 грн. пені.

У судовому засіданні представник відповідача звернувся до суду з заявою про зменшення розміру неустойки.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. У відповідності до частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Згідно з п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідачем надано суду докази в обґрунтування його скрутного фінансового становища, зокрема, ухвалою Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 910/6968/16 від 15.04.2016. про банкрутство Державного підприємства «Укрветсанзавод». Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, керуючись ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне реалізувати надане йому право та зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» в особі Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго», до 50 % від заявленої до стягнення суми, тобто - до 7 471,69 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань по оплаті за спожиту електричну енергію згідно договору № 526-0042000 від 13.06.2013 та додатками до нього.

Враховуючи вищенаведене, позов Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» в особі Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго» до Державного підприємства «Укрветсанзавод» в особі Ковельської філії Державного підприємства «Укрветсанзавод» підлягає задоволенню частково. Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 614, 625, 626, 628, 629 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 275 Господарського кодексу України ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 11 ст. 80, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути з Державного підприємства «Укрветсанзавод» (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 1, ) в особі Ковельської філії Державного підприємства «Укрветсанзавод» (45000, м. Ковель, вул. Грабовського, 55) на користь Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» (43000, м. Луцьк, вул. Єршова, 4, ) в особі Ковельської філії ПАТ «Волиньобленерго» (45000, м. Ковель, вул. Грушевського, 56) 189 882 (сто вісімдесят дев'ять тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 57 коп. інфляційної складової боргу, 70 402 (сімдесят тисяч чотириста дві) грн. 22 коп. трьох відсотків річних, 6 826 (шість тисяч вісімсот двадцять шість) грн. 18 коп., пені 7 471 (сім тисяч чотириста сімдесят одна) грн. 69 коп., та 4 150 (чотири тисячі сто п'ятдесят) грн. 48 коп. витрат по сплаті судового збору. 3.У позовних вимогах про стягнення 7 471 (сім тисяч чотириста сімдесят одна) грн. 69 коп. пені відмовити. 4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ. 5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 18.07.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина