ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.08.16р. Справа № 904/3913/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Південна Промислова Компанія", м. Запоріжжя

до Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс", м. Дніпропетровськ

про стягнення 19641,29 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність від 27.01.2016;

від відповідача: представник ОСОБА_2, довіреність від 30.05.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Південна Промислова Компанія" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс" (далі - відповідач), у якій заявило вимогу про стягнення основного боргу у сумі 14 562,07 грн, пені у сумі 2 573,44 грн, інфляційних нарахувань у сумі 843,05 грн, штрафу у сумі 1456,21 грн та 3% річних у сумі 206,52 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 1704/12, укладеного між сторонами 17.04.2012.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 12.07.2016 було оголошено перерву до 18.07.2016.

Позивач участь свого повноважного представника у засідання суду не забезпечив, але 18.07.2016 на електронну поштову скриньку суду надіслав заяву, у якій повідомив суд про те, що сторонам не вдалося досягнути домовленостей про мирне врегулювання спору, а тому просить розглядати справу по суті за відсутності його представника.

Відповідач 18.07.2016 подав клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів та відкладення розгляду справи на іншу дату посилаючись на те, що ним вчиняються дії для узгодження умов мирової угоди, крім того, зазначив, що позивач не звертався до нього за звірянням взаєморозрахунків.

Ухвалою суду від 18.07.2016 строк розгляду справи продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 01.08.2016.

В засіданні суду 01.08.2016 оголошено перерву до 17.00 год. 01.08.2016, коли було оголошено рішення суду. Представники сторін при оголошенні рішення присутні не були.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2012 року між сторонами укладений договір поставки № 1704/12, згідно з яким позивач зобов'язався поставити відповідачу товар, а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість.

Строк дії договору був встановлений до 31.12.2012, а рядом додаткових угод продовжений до 31.12.2016.

За накладною № Ю-00001219 від 22.10.2015 позивач відпустив відповідачу товар на суму 24562,07 грн.

Згідно з специфікацією № 8 від 15.10.2015 до договору поставки відповідач мав здійснити перший платіж у сум і 7000,00 грн до 27.10.2015, другий платіж у сумі 7000,00 грн до 10.11.2015, решту суми сплатити до 27.11.2015.

03.11.2015 відповідач здійснив часткову оплату за товар в сумі 10000,00 грн, залишок боргу склав 14562,07 грн.

12.05.2016 позивач звернувся до суду з цим позовом з вимогами стягнути з відповідача 14562,07 грн боргу, 2573,44 грн пені за прострочку платежу за період з 28.10.2015 по 28.04.2016, 1456,21 грн штрафу, передбаченого пунктом 7.2 договору, 843,05 грн інфляційних нарахувань на суму боргу за період з грудня 2015 по квітень 2016, 206,52 грн 3% річних за період з 28.10.2015 по 10.05.2016.

Відповідач заперечень по суті позовних вимог не надав. Після порушення провадження у справі відповідач платіжним дорученням № 129 від 31.05.2016 перерахував позивачу 4600,00 грн боргу, платіжним дорученням № 166 від 29.07.2016 перерахував 5000,00 грн боргу, платіжним дорученням № 169 від 01.08.2016 перерахував 4962,07 грн боргу, тому на час прийняття судом рішення у справі сума основного боргу повністю погашена.

Враховуючи обставини справи, надані матеріали, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач здійснив оплату отриманого товару з порушенням обумовлених договором строків тобто в даному випадку має місце неналежне виконання ним зобов'язань за вказаним договором.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 2, 3 вказаної статті визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 7.2 договору покупець у разі прострочки оплати отриманого товару більше ніж на 30 днів має сплатити штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару.

Пунктом 7.1 договору сторони дійшли згоди про те, що за порушення встановлених договором термінів оплати винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,3%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми затриманого зобов'язання за кожний затримки.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що пеня розрахована вірно, за період, що не перевищує встановлений ст. 232 ГК України строк її нарахування.

Нарахування штрафу відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо своєчасної оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині вимог про стягнення з відповідача 2573,44 грн пені за прострочку платежу за період з 28.10.2015 по 28.04.2016, 1456,21 грн штрафу, передбаченого пунктом 7.2 договору, 843,05 грн інфляційних нарахувань на суму боргу за період з грудня 2015 по квітень 2016, 206,52 грн 3% річних за період з 28.10.2015 по 10.05.2016, в частині вимог про стягнення 14562,07 грн боргу провадження у справі слід припинити на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору в повному обсязі в сумі 1378,00 грн покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, п. 11 ч. 1 ст. 80, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс", м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 30, ідентифікаційний код 13419447, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Південна Промислова Компанія" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 31507980) - 2573,44 грн пені, 843,05 грн інфляційних нарахувань на суму боргу , 206,52 грн 3% річних, 1456,21 грн штрафу та витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В частині вимог про стягнення 14562,07 грн боргу провадження у справі припинити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 04.08.2016.

Суддя ОСОБА_3