КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р. Справа№ 910/4749/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

ОСОБА_1

за участю представників:

від прокуратури - ОСОБА_2, посвідчення № 041070 від 03.02.2016;

від першого позивача - ОСОБА_3, довіреність № 1435/11/13-16 від 29.04.2016;

від другого позивача - ОСОБА_4, довіреність №225-КМГ-1923 від 13.06.2016;

від третього позивача - ОСОБА_4, довіреність № 062/01/10-4 від 04.01.2016;

від першого відповідача - ОСОБА_5, договір про надання правової допомоги від 09.02.2015;

від другого відповідача - ОСОБА_6, довіреність № 068/01-19 від 14.03.2016;

від третьої особи ОСОБА_7, довіреність № 40-702-10/6066 від 06.07.2015,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. у справі №910/4749/16 (суддя Пукшин Л.Г.) за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до малого приватного підприємства Аквадон та комунального підприємства Дирекція реставраційно відновлювальних робіт, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів Державної архітектурно будівельної інспекції України про визнання недійсною додаткової угоди та повернення майна.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до малого приватного підприємства Аквадон та комунального підприємства Дирекція реставраційно відновлювальних робіт про визнання недійсною додаткової угоди та повернення майна.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. у справі №910/4749/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмова мотивована тим, що відчуження за такою угодою спірного майна на користь першого відповідача не суперечить вимогам приватизаційного законодавства, законодавства про охорону культурної спадщини та Порядку проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції нежилих будинків, встановленого Київрадою.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. у справі №910/4749/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неправомірність відчуження нерухомого майна поза приватизаційною процедурою, а також на неможливість набуття першим відповідачем у власність спірного майна за відсутності дозволу органу охорону культурної спадщини, оскільки останнє є памяткою національного значення.

Крім цього, скаржник посилається на визнання недійсним в судовому порядку рішення Київської міської ради від 28.08.2008 №95/95, на підставі якого і було укладено оскаржувану Додаткову угоду №3.

Представники апелянта та позивачів у справі в судовому засіданні 18.07.2016 надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представник першого відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники другого відповідача та третьої особи надали пояснення по суті спору.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Рішенням Київської міської ради від 24.06.2004 №322/1532 "Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти" нежитлові приміщення площею 2 575,8 кв.м. по вул. П. Сагайдачного, 20/2 у м. Києві (садиба) включено до переліку обєктів, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти.

За результатами проведеного конкурсу із залучення інвесторів до реконструкції нежилих будинків по вул. Сагайдачного, 20/2 літ. "А" та літ. "Б", переможцем якого визначено мале приватне підприємство "Аквадон", між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як замовником, Комунальним підприємством "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт", як службою замовника, та Малим приватним підприємством "Аквадон", як інвестором, 07.04.2006 укладено інвестиційний договір № 9 про реконструкцію нежилого будинку з надбудовою та прибудовою по вул. Петра Сагайдачного, 20/2 (садиба) в м. Києві (надалі "Інвестиційний договір").

Предметом Інвестиційного договору є реалізація інвестиційного проекту з реконструкції нежилого будинку за адресою: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 20/2 (садиба).

Відповідно до п. 2.6 Інвестиційного договору інвестор зобовязався розробити концепцію реконструкції та будівництва, для чого замовити передпроектні роботи, за власний рахунок забезпечити фінансування всіх витрат, повязаних з реконструкцією та будівництвом обєкту інвестування, погодити та підписати графік фінансування реконструкції та будівництва обєкту інвестування та загальні строки виконання всього комплексу робіт, і після введення обєкта інвестування в експлуатацію передати до комунальної власності територіальної громади міста Києва 3 500 (три тисячі пятсот) кв.м. нежилих приміщень в будинку, забезпечити належне утримання майна, що передається у власність інвестору.

Згідно із п. 4.1 Інвестиційного договору сторони визначають наступний порядок використання результатів реконструкції та будівництва обєкту інвестування: площа нежилих приміщень в обсязі 3 500 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; решта площі нежилих та житлових приміщень передається інвестору. Право власності інвестора на майно виникає після введення обєкту інвестування в експлуатацію і оформлюється у відповідності до діючого законодавства.

Рішенням Київської міської ради від 28.08.2008 №95/95 "Про передачу малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва" відповідно до ст. 327 ЦК України, п. 30 ч. 1 ст. 26, ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", враховуючи що МПП "Аквадон" є переможцем конкурсу із залучення інвесторів до реконструкції або реставрації нежилих будинків, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та звернення МПП "Аквадон", Київською міською радою вирішено: передати малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилі будинки комунальної власності територіальної громади міста Києва на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А площею 2 075,4 кв.м. та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б площею 495,9 кв. м. (садиба) у Подільському районі міста Києва за умови компенсації вартості, визначеної звітом про оцінку вартості згаданих нежилих будинків; Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) забезпечити проведення незалежної оцінки вартості нежилих будинків, зазначених у пункті 1 цього рішення; малому приватному підприємству "Аквадон" перерахувати кошти до міського бюджету за нежилі будинки на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва; після виконання пункту 3 цього рішення Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) підписати акти приймання-передачі у власність малому приватному підприємству "Аквадон" нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва.

Між сторонами інвестиційного договору 25.12.2008 було укладено додаткову угоду № 3 до Інвестиційного договору (надалі "Додаткова угода №3") відповідно до умов якої вирішено викласти останній абзац п. 4.1 Інвестиційного договору в наступній редакції: "За умови компенсації інвестором вартості Об'єкта інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього обєкта та підписання акта приймання-передачі у власність, інвестор набуває право власності на цей обєкт.

На підставі п. 4.1 Інвестиційного договору в редакції Додаткової угоди №3 МПП "Аквадон" було перераховано до міського бюджету грошові кошти у загальному розмірі 15 159 840,00 грн., як компенсацію вартості спірного обєкта інвестування, що підтверджується платіжними дорученнями №2 від 26.02.2009 та №1 від 15.10.2009.

На виконання умов Інвестиційного договору та Додаткової угоди №3 03.11.2009 замовник передав, а інвестор прийняв у власність нежилі будинки на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2, літ. А площею 1 979,8 кв.м. та літ. Б площею 500,8 кв.м., що підтверджується актом приймання-передачі №552 від 03.11.2009.

Згідно наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 04.11.2009 №916-В МПП "Аквадон" було видано свідоцтва про право власності серії САС № 741870, та серії САС № 741871, що посвідчують належність нежилого будинку площею 1 979,8 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Сагайдачного Петра № 20/2 (літера А) та нежилого будинку площею 500,8 кв.м., який розташований в м. Києві по вул. Сагайдачного Петра № 20/2 (літера Б), відповідно, МПП "Аквадон".

Предметом позову у даній справі є вимоги про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 25.12.2008 та зобовязання МПП "Аквадон" повернути спірне майно у власність територіальної громади міста Києва.

Судом першої інстанції у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

Колегія суддів вважає вказану відмову місцевого господарського суду обґрунтованою з огляду на наступне.

Апелянт в обґрунтування своїх як позовних, так і вимог за апеляційною скаргою, посилається на визнання недійсним в судовому порядку рішення Київської міської ради від 28.08.2008 №95/95, на підставі якого і було укладено оскаржувану Додаткову угоду №3.

Так, прокурор зазначає, що рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2014 у справі № 910/16562/14 було встановлено обставини (які на думку апелянта є преюдиціальними) щодо неправомірності відчуження комунального майна поза приватизаційною процедурою, а також обставини відсутності погодження уповноваженого органу охорони культурної спадщини на відчуження спірного майна.

Колегія суддів зазначає, що наведене вище є лише правовим висновком суду, а не встановленням певних фактів.

В свою чергу, в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України преюдиціальними можуть були лише обставини, а не правові висновки суду.

Отже, врахування судом апеляційної інстанції вказаних правових висновків місцевого господарського суду є не обовязковим.

Крім цього, визнання недійсним в судовому порядку рішення Київської міської ради від 28.08.2008 №95/95, на підставі якого і було укладено оскаржувану Додаткову угоду №3 не може бути підставою для визнання вказаної додаткової угоди недійсною, з огляду на наступне.

Так, оскільки станом на дату укладення оскаржуваної додаткової угоди (2008 рік) вказане рішення ради не було визнано недійсним в судовому порядку, то відповідно вчинення оскаржуваного правочину на підставі ще не визнаного недійсним рішення було цілком законним.

З огляду на викладене, визнання вказаного рішення Ради недійсним само по собі не може бути підставою для задоволення даного позову.

Розгляд вимоги про визнання недійсним правочину має здійснюватись виходячи з обставин та законодавства станом на день його вчинення, що буде висвітлено нижче у даній постанові.

В контексті вказаних вище доводів апелянта слід також зазначити наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи із змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Отже, позбавлення МПП "Аквадон" спірного майна лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку Київської міської ради є непропорційним втручанням у право вказаної особи на мирне володіння своїм майном та відповідно є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Таким чином, визнання недійсним в судовому порядку рішення Київської міської ради від 28.08.2008 №95/95, на підставі якого було укладено оскаржувану Додаткову угоду №3, не може бути підставою для визнання вказаної додаткової угоди недійсною.

Отже, судом апеляційної інстанції не враховується в порядку ст. 35 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2014 у справі № 910/16562/14, яким було визнано недійсним вказане рішення Київської міської ради від 28.08.2008 №95/95 та відповідно справа розглядається по суті заявлених вимог та з оцінкою, покладених в обґрунтування цих вимог, доводів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обовязків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Так, Прокурором однією із підстав визнання недійсною додаткової угоди визначено обставини відчуження нерухомого майна поза приватизаційною процедурою.

Колегія суддів зазначає, що приватизація є лише одним із способів відчуження майна комунальної власності та не виключає можливості передачі особі у власність майна в іншому порядку, передбаченому, зокрема, Законом України "Про інвестиційну діяльність" та Положенням про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, затвердженим рішення Київської міської ради від 24.05.2007 №528/1189.

Відповідно до ст.ст. 140, 142, 143 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

У відповідності до ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За змістом ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Положеннями частин 1, 5, 6 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

З огляду на викладені приписи законодавства вбачається, що в даному випадку саме Київську міську раду було наділено правом володіння, користування та розпорядження спірним майном від імені територіальної громади міста Києва, в т.ч. встановлення умов його відчуження та уповноваження на це відповідні органи.

В даному випадку спірне майно було обєктом інвестування.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України "Про інвестиційну діяльність".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди в усіх галузях економіки та об'єкти власності.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Згідно із ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

З огляду на викладене, визначення умовами Інвестиційного договору, в редакції Додаткової угоди №3, механізму набуття інвестором права власності на обєкт інвестування відповідає приписам чинного законодавства України, що регулює інвестиційну діяльність, адже здійснено виключно субєктами інвестиційної діяльності, в т.ч. уповноваженим Київською міською радою органом на підставі його рішення, як особи, наділеної правом розпорядження комунальним майном.

Крім цього, набуття інвестором у власність майна в порядку, передбаченому Законом України "Про інвестиційну діяльність" жодним чином не свідчить про неправомірність відчуження нерухомого майна поза приватизаційною процедурою.

Також, з метою створення сприятливих умов для впровадження інвестиційної діяльності та забезпечення збалансованого економічного та соціального розвитку міста Києва, запровадження відкритих економічних методів залучення додаткових коштів для виконання програм соціально-економічного розвитку міста рішенням Київської міської ради від 24.05.2007 №528/1189 було затверджено Положення про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва (надалі "Положення").

Відповідно до п. 4.1 Положення при проведенні інвестиційного конкурсу питання набуття права власності на майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (у т. ч. району) може вирішуватись шляхом надання цього майна у власність або довгострокову оренду переможцеві інвестиційного конкурсу у відповідності до даного Положення після реалізації інвестиційного проекту та прийняття об'єкта інвестування в експлуатацію у встановленому порядку. Підставою оформлення права власності або довгострокової оренди на майно є акт державної комісії щодо прийняття об'єкта в експлуатацію. При цьому переможець конкурсу відповідно до рішення Комісії та умов інвестиційного конкурсу зобов'язаний, після введення об'єкта в експлуатацію, повернути до комунальної власності територіальної громади м. Києва (та/або району) частину об'єкта інвестування площею не меншою за існуючу на початок передінвестиційної роботи, або здійснити грошову компенсацію цієї частки відповідно до грошової оцінки її вартості відповідно до умов інвестиційного конкурсу.

Згідно із п. 4.2 Положення переможцю конкурсу може бути дозволено передати до комунальної власності територіальної громади м. Києва (та або району) майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо) або його частину, яке не обов'язково може бути територіально розташоване у межах інвестиційного проекту або запропоновано переможцю конкурсу здійснити грошову компенсацію та викупити об'єкт відповідно до грошової оцінки вартості майна. Вибір експертів-оцінювачів об'єкта здійснюється на конкурсних засадах у порядку, встановленому Головним управлінням економіки та інвестицій м. Києва.

Отже, Положенням встановлено можливість та порядок набуття інвестором (переможцем відповідного конкурсу) права власності на обєкт інвестування, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Наведене Положення не оскаржувалось і не визнавалось недійсним та відповідно підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.

У даному випадку укладення оскаржуваної додаткової угоди не суперечить приписам вказаного Положення, а тому посилання прокурора на порушення цих приписів при реалізації механізму передачі у власність першого відповідача спірного майна є безпідставними.

З огляду на вищевикладене, положення оскаржуваної угоди не суперечать нормам, зокрема, Закону України "Про інвестиційну діяльність" та Положення про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об'єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, та відповідно не свідчить про неправомірність укладення угоди, через недотримання приватизаційної процедури.

Стосовно доводів апелянта про те, що оскільки спірне майно є обєктом культурної спадщини, додаткова угода підлягає визнанню недійсною через неотримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на відчуження вказаного майна, слід зазначити наступне.

Так, апелянтом залишаються недоведеними обставини щодо належності спірного майна до памятки архітектури станом на час укладення оскаржуваної угоди.

Статтею 13 Закону України Про охорону культурної спадщини від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ (далі Закон № 1805) визначено, що обєкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення памятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій памяток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на обєкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус памятки.

Отже, обєкт нерухомого майна набуває правового статусу памятки тільки із занесенням до Реєстру.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 1805 передбачено, що обєкти, включені до списків (переліків) памяток історії та культури відповідно до Закону УРСР № 3600, визнаються памятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760, прийнятою на виконання Закону № 1805, затверджено Порядок визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Реєстру.

Згодом, а саме 16 грудня 2004 року прийнято Закон України Про внесення змін до Закону України Про охорону культурної спадщини № 2245-ІV (далі Закон № 2245), відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого обєкти, включені до списків (переліків) памяток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР № 3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються памятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 2245 Кабінет Міністрів України був зобовязаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Статтею 1 Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини" заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації, водночас згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень із дня набрання чинності цим Законом протягом шести місяців Кабінет Міністрів України був зобов'язаний подати до Верховної Ради України проект Закону України про затвердження переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" і Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини", Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи не включення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" і до Реєстру нерухомих пам'яток України та затвердження переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, а отже, спірне майно не набуло статусу пам'ятки.

Вказане викладено в постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі №3-66гс14.

Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом (ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України).

Законом України "Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" затверджено перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, доказів внесення до якого спірного майна матеріали справи не містять, а пунктом 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини".

Лише згідно постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2012 №929 "Про внесення обєктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України" спірне майно було внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятку архітектури національного значення.

Отже, на момент вирішення питання про передачу у власність першого відповідача спірного майна воно не було зареєстровано в установленому законодавством порядку як пам'ятка архітектури національного значення, а тому, посилання прокурора на порушення законодавства, що регулює відносини охорони культурної спадщини, є необґрунтованим.

Враховуючи все вищезазначене, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є обґрунтованою.

Стосовно поданої першим відповідачем заяви про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Апеляційний суд вважає правильними, встановлені судом першої інстанції, фактичні обставини та висновки щодо пропуску при подачі даного позову строку позовної давності, а також відсутності при цьому поважних причин.

Разом з тим, у даному випадку, оскільки судом відмовляється у задоволенні вимог з підстав їх необґрунтованості, позовна давність не підлягає застосуванню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та обєктивним зясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. у справі №910/4749/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника апелянта.

3. Матеріали справи №910/4749/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

ОСОБА_1