ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"18" липня 2016 р. Справа № 911/1299/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сфера», м. Калинівка Вінницької області,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2», м. Вишгород,

про стягнення 17890,64 грн.

Суддя О.В. Конюх;

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, уповноважений, довіреність від 26.12.2015р. №1389;

від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера" м. Київ, звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 08.04.2016р. до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2», м. Вишгород, в якому просить суд стягнути з відповідача 17 890,64 грн. заборгованості по договору поставки № 749 від 28.02.2012р., в тому числі: 12 101,69 грн. основного боргу, 461,25 грн. процентів річних та 5327,70 грн. інфляційний втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за умовами договору поставки позивач поставляв та передавав у власність покупця товар, а товариство з обмеженою відповідальністю "Край-2" приймало та оплачувало товар. Відповідач свого обовязку з оплати отриманого товару належним чином не виконав, у звязку з чим за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 12101,69 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача з врахуванням передбачених ст. 625 ЦК України процентів річних та інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.04.2016р. порушено провадження у справі №911/1299/16 та призначено розгляд справи в засіданні господарського суду на 30.05.2016р.

Розгляд справи неодноразово відкладався у звязку із неявкою представника відповідача та необхідністю отримання від позивача первинних документів по договору поставки на підтвердження дійсного розміру заборгованості відповідача перед позивачем.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.06.2016р. за клопотанням позивача, у звязку із великим обсягом документів, які належить подати до суду і дослідити, в порядку ст. 69 ГПК України було продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Відповідач в судові засідання 30.05.2016р., 13.06.2016р., 04.07.2016р., 18.06.2016р. жодного разу не зявився, відзив на позов та витребувані судом документи не подав.

Суд, у відповідності до вимог ст.ст. 64, 87 ГПК України, направляв відповідачу на належну адресу, вказану у позовній заяві, яка відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, копії ухвал господарського суду рекомендованим листом з повідомленням, які повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність адресата.

Відповідно до розяснень та рекомендацій Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в підпункті 3.9.1 пункту 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час та місце розгляду справи у разі виконання судом вимог частини першої ст. 64, ст. 87 ГПК України. За змістом зазначених статей, зокрема, в разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно підпункту 3.9.2. пункту 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріалів справи достатньо для розгляду спору по суті, відповідно до права суду, передбаченого ст. 75 ГПК України, справа розглянута за наявними матеріалами.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сфера», м. Калинівка Вінницької області (далі по тексту ТОВ «Еко-Сфера), до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Край-2", м. Вишгород (далі по тексту ТОВ "Край-2") всебічно та повно вивчивши зібрані у справі докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до частини 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ГК України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою виникнення взаємних прав та обов'язків сторін у справі є укладений 08.04.2012р. між ТОВ «Еко-Сфера та ТОВ «Край-2» Договір поставки №749. Також сторонами було погоджено протокол розбіжностей, підписаний представниками обох сторін та засвідчений печатками підприємств, та додатки до договору, тож його умови наводяться судом у їх кінцевій редакції.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник постачає і передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товари згідно з замовленнями покупця (додаток №1 «Бланк замовлення») та товаросупровідною документацією, які складають невідємну частину цього договору, на умовах цього договору.

Покупець надає постачальнику консультаційні та маркетингові послуги у порядку згідно з умовами, передбаченими у Додатку №3 , що є невід'ємною частиною договору;

Постачальник повинен поставляти товари вчасно, до відповідного філіалу представництва, магазину покупця, який вказаний у замовленні, у відповідній кількості та належної якості, а також у відповідності до усіх інших вимог згідно з замовленням, договором та законодавством (п. 2.1 договору).

Постачальник поставляє, а покупець оплачує товари за цінами, зазначеними у специфікації (Додаток №2 "Специфікація"), затвердженої сторонами (пункт 3.1. Договору);

Пунктом 1.1. Додатку № 3 Спеціальні умови (в редакції протоколу розбіжностей) до договору сторонами погоджено, що покупець оплачує реалізовані товари за період один календарний тиждень протягом 10 банківських днів з дня закінчення календарного тижня, за умови, що постачальник надасть належним чином оформлені рахунки та накладні (у формі відповідно до інструкцій покупця) на адресу покупця, яка вказана в статті 9, протягом не більше ніж 7 днів з дня поставки. Якщо у постачальника є борги по документам, покупець має право затримати розрахунок на відповідний час затримки наданих документів. Покупець має право зменшити оплату, що належить постачальникові, на суму штрафів, вартості товарів, повернених продавцеві, а також на інші суми, що мають бути сплачені постачальником згідно з цим договором та Додатками (пункт 3.5 Договору).

- цей Договір укладено строком до 31.12.2012р. Строк дії Договору автоматично продовжується на додаткові однорічні терміни у випадку, якщо не менше, ніж за 30 днів до закінчення його строку дії будь-яка сторона не повідомить іншу сторону у письмовій формі про свій намір припинити його дію (пункт 8.1. Договору).

В подальшому, 22.09.2014р. між ТОВ "Єко-Сфера", ТОВ Край-2 (первісний покупець) та ТОВ Край-1 (новий покупець) було підписано додаткову угоду про заміну сторони у зобовязанні, згідно якої сторони дійшли згоди про заміну сторони покупця з ТОВ Край-2 на ТОВ Край-1 у зобовязанні по Договору поставки № 749 від 28.02.2012р., відповідно всі права (як кредитора у зобовязанні по Договору) і обовязки (як боржника у зобовязанні по Договору) сторони покупця по договору поставки переходять з ТОВ Край-2 до ТОВ Край-1 і ТОВ Край-2 вибуває із зобовязання по договору як сторона.

Абзацом пятим пункту 1 Додаткової угоди від 22.09.2014р. сторони дійшли згоди про заміну сторони покупця з ТОВ «Край-2» та ТОВ «Край-1» у зобовязаннях по Договору поставки з дати підписання Акту звірки взаєморозрахунків, який є невідємною частиною цієї додаткової угоди. Акт звірки взаєморозрахунків сторонами підписано не було.

За таких обставин, хоча дана Додаткова угода і набрала чинності з моменту її підписання сторонами (пункт 6 Додаткової угоди, частина 2 ст. 630 ЦК України), заміна сторони у зобовязанні з ТОВ «Край-2» на ТОВ «Край-1» не відбулася, а відтак, позивач правомірно звернувся до відповідача з даним позовом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач протягом дії договору поставки поставив відповідачу товар на загальну суму 253 395,24 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних, оригінали яких були надані позивачем для огляду в судовому засіданні, і перелік яких судом не наводиться у звязку з їх великим обсягом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Сторонами було складено та у двосторонньому порядку підписано Акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), оплату за якими в загальній сумі 54 183,59 грн. відповідач в порядку ст. 601 ЦК України, пункту 3.5 Договору зараховував в рахунок погашення заборгованості за товар перед позивачем. Разом із тим, суд не приймає зазначені акти в якості належного доказу зарахування однорідних грошових вимог в рахунок оплати отриманого товару за договором, оскільки ані двосторонніх актів зарахування, ані заяв відповідача про зарахування зазначених сум в рахунок оплати за договором поставки суду не подано, а без таких документів подані Акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) лише фіксують факт прийняття робіт (послуг) визначеної вартості замовником (позивачем), і не свідчать про факт зарахування зустрічних однорідних вимог в оплату зобовязань за договором від 28.02.2012р. №749.

Суд зазначає, що відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а частина 2 ст. 614 ЦК України обовязок доведення відсутності вини у порушення зобовязання покладає на сторону, яка порушила зобовязання.

Відповідачем не подано суду належних доказів зарахування зустрічних однорідних вимог на вищевказану суму 54183,59 грн. як і не подано доказів оплати/повернення товару в розмірі більшому, ніж визнає позивач. Так, позивач визнає, що 21.06.2013р. та 22.11.2013р. відповідачем здійснено повернення товару позивачу на загальну суму 108,24 грн. Також позивач визнає, що відповідач за час дії договору сплатив за товар 187 001,72 грн., на підтвердження чого надає оригінали банківських виписок.

Суд неодноразово, ухвалами від 18.04.2016р., від 30.05.2016р., від 13.06.2016р., , від 04.07.2016р. зобовязував відповідача подати документи, що підтверджують сплату відповідачем коштів згідно договору поставки, пропонував відповідачу подати відзив на позов та контрозрахунок суми боргу. Відповідач відзив на позов не подав, доводи позивача не спростував.

За таких обставин, сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 253 395,24 грн.(поставка) 108,24 грн. (повернення) 187001,72 грн. (оплата) = 66 285,28 грн.

Підписання покупцем товарно-транспортних накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції і є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно до частини 1 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Інший строк оплати поставленого товару визначений пунктом 1.1. Додатку №3 «Спеціальні умови» до Договору, згідно з яким покупець оплачує реалізовані товари за період один календарний тиждень у магазинах покупця протягом 10 календарних днів з дня закінчення календарного тижня.

Абзацом другим частини 1 ст. 530 ЦК України передбачено можливість визначити строк виконання зобов'язання шляхом визначення вказівки на подію, яка неминуче має настати.

Разом із тим, суд зазначає, що реалізація товару, придбаного у відповідача, кінцевому споживачу, не є подією, що неминуче має настати. Товар може не бути реалізовано до завершення терміну придатності, або взагалі не бути реалізовано або пошкоджено чи втрачено і зазначене не залежить від волі сторін Договору.

Суд бере до уваги, що постачались харчові продукти (соки, напої), які мають обмежений термін придатності, і які відповідач у відповідності до пункту 2.18 Договору поставки позивачу не повернув.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 24.11.2015р. № 1319, якою вимагав погасити заборгованість в розмірі 12101,69 грн. протягом семи днів з дати отримання претензії. Як свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав зазначену претензію 05.01.2016р. Суду не подано жодних доказів, які б свідчили про надання обґрунтованої відповіді на претензію, вжиття заходів до оплати заборгованості, до проведення двосторонньої інвентаризації залишку нереалізованого товару або до повернення такого залишку позивачу.

Згідно визначення ст. 42 ГК України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання.

Пунктом 2.7 Договору сторони передбачили, що право власності і ризик випадкової загибелі або пошкодження товарів переходить від постачальника до покупця з моменту, коли товари, поставлені покупцю і вивантажені на приймальну платформу магазина, і сторони підписали накладну, що засвідчує те, що товари були отримані покупцем.

Разом із тим, враховуючи передбачений Договором порядок оплати товару після його реалізації, на противагу пункту 2.7 Договору всі ризики за Договором (в тому числі ризик пошкодження, завершення терміну придатності, ненастання взагалі події реалізації товару) фактично несе продавець, оскільки покупець за умовами Договору має оплачувати лише реалізований товар.

Крім того, сторонами у договорі не встановлено механізму інвентаризації нереалізованих залишків. Фактично в Договорі визначена можливість покупця в односторонньому порядку встановлювати та змінювати строк оплати, ухилятися від оплати отриманого товару, на що продавець згідно умов Договору не має механізму впливу.

Відповідно до ч. 3. ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В силу частин 1, 3 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

За таких обставин, враховуючи ненадання відповідачем відповіді на претензію позивача від 24.11.2015р. № 1319, невжиття заходів для належного виконання зобовязання, суд застосовує до відносин сторін ст. 212 ЦК України та вважає, що строк оплати основного боргу (згідно претензії від 24.11.2015р. № 1319, яку відповідач отримав 05.01.2016р.) є таким, що настав 12.01.2016р.

Судом встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 66 285,28 грн., позивачем заявлено до стягнення 12 101,69 грн., суд приймаючи рішення, не вправі виходити за межі позовних вимог, а відтак, позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача основного боргу належить задовольнити повністю в заявленій сумі 12 101,69 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача 461,25 грн. 3% річних (за період 01.01.2015р. по 08.04.2016р.) та 5 327,70 грн. інфляційних втрат (з січня 1015 по лютий 2016р.).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Положеннями частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК) господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Судом визначено, що доведена документально прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становить 66285,28 грн., строк оплати настав 12.01.2016р., за таких обставин, виходячи з наступного розрахунку:

Основний борг, грн.Період прострочення3% річних, грн. Інфляційні втрати, грн.
66 285,2813.01 08.04.2016р.473,99995,18
судом визначено, що вірно розрахований розмір 3% річних становить 473,99 грн., а інфляційних втрат 995,18 грн. Суд, приймаючи рішення, не вправі виходити за межі позовних вимог, відповідно вимога позивача про стягнення з відповідача процентів річних підлягає задоволенню повністю в заявленій сумі 461,25 грн. Позовна вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню частково в сумі 995,18 грн.

Таким чином, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи подані позивачем розрахунки заборгованості, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково, та приймає рішення про стягнення з відповідача 12101,69 грн. основного боргу, 461,25 грн. процентів річних та 995,18 грн. інфляційних втрат.

Витрати по сплаті судового збору в мінімальному визначеному законом розмірі 1378,00 грн., відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сфера» до товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2» задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Край-2" (08120, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 35231874)

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Сфера» (22400, Вінницька обл., м. Калинівка, вул. Фрунзе, буд. 45, ідентифікаційний код 32320552)

12101,69 грн. (дванадцять тисяч сто одну гривню шістдесят девять копійок) основного боргу,

461,25 грн.(чотириста шістдесят одну гривню двадцять пять копійок) процентів річних;

995,18 грн.(девятсот девяносто пять гривень вісімнадцять копійок) інфляційних втрат;

1378,00 грн. (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 22.07.2016р.

Суддя О.В. Конюх