РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2016Справа №910/6672/16

За позовом Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод"
до 1. Міністерства оборони України; 2. Балаклійської міської ради Харківської області
про зобов`язання вчинити дії та відшкодування збитків
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Пономаренко О.О. представник за довіреністю;
від першого відповідача:Тодерян В.М. представник за довіреністю;
від другого відповідача:не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" (далі позивач, ДП "БРЗ") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України (далі перший відповідач) про:
- зобов`язання припинити право постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР № 001646 на загальну площу 47, 599 га, який виданий в/ч НОМЕР_1 , правонаступником якої є Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" розподіливши земельну ділянку площею 31, 055 га Державному підприємству "Балаклійський ремонтний завод", земельну ділянку площею 16, 544 га військовій частині НОМЕР_2 ;
- стягнення з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод" матеріальних збитків у розмірі 845 585, 88 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що через бездіяльність у вирішенні питання зняття з обліку земель, які передані до Державного концерну "Укроборонпром" та враховуючи добровільну відмову землекористувача від користування земельною ділянкою Міністерство оборони України завдає шкоди ДП "БРЗ" у вигляді сплати земельного податку за земельну ділянку якою користується інша особа.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 р. порушено провадження у справі № 910/6672/16, розгляд справи призначено на 20.05.2016 р.
Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог та надав усні пояснення по справі.
19.05.2016 року через відділ діловодства суду (канцелярію) звернувся із клопотанням про залучення матеріалів справи письмових доказів.
Представник відповідача у судовому засіданні 20.05.2016 року проти позову заперечував, 20.05.2016 року надав суду письмовий відзив на позовну заяву та клопотання про заміну неналежного відповідача в порядку ст.ст. 22, 24 ГПК України, відповідно до якого просить допустити заміну первісного відповідача Міністерства оборони України належними відповідачами Балаклійською міською радою Харківської області та військовою частиною НОМЕР_2 .
Відповідно до ст. 24 ГПК України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.
Пунктом 1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання. Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи вчиняє одну з таких дій: 1) розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним; 2) залучає до участі у справі з власної ініціативи іншого відповідача згідно з частиною першою статті 24 ГПК. При цьому в останньому із зазначених випадків: господарський суд зобов`язує позивача згідно з частиною другою статті 56 ГПК надіслати відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів, а в разі невиконання цього обов`язку у встановлений судом строк залишає позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.
У разі якщо заява (клопотання) про залучення іншого відповідача або про заміну відповідача залишається судом без задоволення, то ухвала з цього приводу не виноситься, а про відхилення відповідної заяви (клопотання) зазначається в описовій частині рішення суду або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.
Керуючись ст. ст. 33, 34, 36 ГПК України, суд встановив, що вказане клопотання буде розглянуто під час судового процесу.
У судовому засіданні 20.05.2016 року оголошено перерву до 10.06.2016 року.
До початку розгляду справи по суті позивач надав уточнену позовну заяву, яка буде розглянута та розцінена судом відповідно до приписів ст.ст. 22, 34, 36 ГПК України.
Відповідно до вказаної заяви позивач бажає викласти позовні вимоги у наступній редакції:
- зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходів щодо припинення права постійного користування згудно Державного акту на право постійного користування землею від 3 грудня 1998 року І-ХР № 001646 на загальну площу 47, 599 га, який виданий в/ч А2028 правонаступником якої є Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" розподіливши земельну ділянку площею 31, 055 га Державному підприємству "Балаклійський ремонтний завод", земельну ділянку площею 16, 544 га військовій частині А 1352.
Відповідно до п 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:
- подання іншого (ще одного) позову, чи
- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи
- об`єднання позовних вимог, чи
- зміну предмета або підстав позову.
Суд дійшов висновку, що позивачем змінено предмет позову, тому позовні вимоги будуть розглядатися з урахуванням таких змін.
Представник позивача у судовому засіданні 10.06.2016 року наполягав на позові з урахуванням уточненої позовної заяви, надав суду заперечення на відзив Міністерства оборони України.
Представник відповідача проти позову заперечував, та наполягав на задоволенні поданого раніше клопотання про заміну неналежного відповідача, з огляду на те, що державний акт на право постійного користування землею від 03.12.1998 р. І-ХР №001646 на загальну площу 47,599 га виданий військовій частині А 2028, правонаступником якої є позивач - Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод". Окрім того, Міністерство оборони України не наділене повноваженнями щодо припинення права постійного користування земельною ділянко, що належить згідно державного акту від 03.12.1998 р. І-ХР №001646 позивачу, який в свою чергу не належить до сфери управління Міністерства оборони України.
Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи фактичні дані, а також заслухавши доводи сторін, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про заміну неналежного відповідача в порядку ст.ст. 22, 24 ГПК України.
Крім того, суд за своєю ініціативою вважає за необхідне залучити до участі у справі другого відповідача, а саме - Балаклійську міську раду Харківської області (далі другий відповідач).
З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, судове засідання у справі № 910/6672/16 відкладено на 15.07.2016 року.
У судовому засіданні 15.07.2016 року представник позивача продовжував наполягати на задоволенні позовних вимог.
Представник першого відповідача проти позову заперечував, безпосередньо у судовому засіданні звернувся до суду з проханням долучити додаткові документи до матеріалів справи.
Представник другого відповідача у судовому засіданні 15.07.2016 року надав усні пояснення по суті спору посилаючись на обставини викладені у письмовому відзиві № 02-22/1489 від 11.07.2016 року, зокрема просив суд припинити провадження у даній справі відносно другого відповідача у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Зметою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд вирішив відкласти розгляд справи № 910/6672/16 на 29.07.2016 року.
У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та надав усні пояснення по суті спору.
Представник першого відповідача проти позову заперечував.
Представник другого відповідача у судове засідання 29.07.2016 року не з`явився, про причини соєї неявки суд не повідомив.
Суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті.
Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.
У судовому засіданні 29.07.2016 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

На підставі акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР № 001646 Державне підприємство «Балаклійський ремонтний завод», який є правонаступником військової частини НОМЕР_1 , має права та обов`язки землекористувача відносно земельної ділянки, на якій розташована технічна територія підприємства на загальну площу 47, 599 га.
12.12.2011 року Державне підприємство «Балаклійський ремонтний завод», на підставі Акту приймання-передачі було передано зі сфери управління Міністерства оборони України в управління Державного концерну «Укроборонпром». На підставі цього ж акту було передано і нерухоме майно у кількості 230 одиниць, яке розташоване на 9 земельних ділянках загальною площею 65, 114 га.
Відповідно до пункту 1 вказаного акту, зняття переданих земельних ділянок з обліку Міністерства оборони України буде проведено згідно встановленого законодавством порядку.
Як вбачається із позовної заяви, на підставі наказу від 30.08.2011 року № 54 «Про організацію передачі основних фондів, озброєння, військової техніки та інших матеріально-технічних засобів» було проведено розмежування земельної ділянки, яка належить ДП «БРЗ» на праві користування на підставі акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР № 001646. За результатами розмежування частиною земельної ділянки (16, 544 га) користується військова частина А 1352.
Таким чином, як зазначає позивач, розмір технічної території підприємства внаслідок розмежування зменшився на 16, 544 га.
З метою приведення документів на вищезазначену земельну ділянку до вимог земельного законодавства, ДП «БРЗ» звернулося до органів місцевого самоврядування з листом від 24.09.2012 року № 15/1587 про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. На підставі рішення Балаклійської міської ради від 18.10.2012 року № 525-VІ отримано дозвіл та замовлено проект землеустрою, який пізніше було направлено до Балаклійського відділу держземагенства для внесення даних в державний кадастровий реєстр, але підприємство отримало відмову у зв`язку з відсутністю розпорядження про припинення права користування землею згідно державного акту на право постійного користування І-ХР 001646 загальною площею 47, 599 га.
Дослідивши наявні у матеріалах справи фактичні дані, та заслухавши пояснення і доводи представників сторін, судом встановлено наступне.
02.09.2013 року ДП «БРЗ» звернулось із листом № 15/1550 до районної державної адміністрації про припинення раніше виданого державного акту, але отримало відмову у звязку з відсутністю згоди власника (Міністерства оборони України) на скасування.
Листом від 16.01.2014 року № 15/64 Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" звернулось до Міністра оборони України з проханням надати згоду на припинення права користування згідно державних актів на право постійного користування земельними ділянками, які видані в/ч НОМЕР_1 , з метою розподілу земельних ділянок та оформлення правовстановлюючих документів та зняття земельних ділянок з сфери управління Міністерства оборони України в управління Державного концерну "Укроборонпром".
У відповідь на вказане звернення, на виконання доручення Міністра оборони України дане звернення, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України листом № 303/6/27/197 від 17.02.2014 року повідомило, що Головним квартирно-експлуатаційним управлінням будуть опрацьовані встановленим порядком пропозиції щодо можливості припинення права користування земельними ділянками під нерухомим майном ДП "БРЗ" після прийняття остаточного рішення Міністерством оборони України та опрацювання питань, зазначених у листі.
Як вбачається з наступних листів Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, питання щодо припинення права постійного користування земельними ділянками буде вирішено після остаточного визначення надлишкового військового майна Міністерства оборони України та умов подальшого зберігання ОВТ, яке підлягає утилізації і залишається на майданчику ДП "БРЗ".
Згідно ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011р. № 6, державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.
Земельні ділянки, що надані суб"єктам господарювання (державним підприємствам) перебувають у них на балансовому обліку. Зазначені державні підприємства є землекористувачами.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема:
- добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
- вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Земельним Кодексом;
- припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;
- використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
- систематична несплата земельного податку або орендної плати;
- набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
- використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (ст. 141 Земельного кодексу України).
Листами № 1/1094 від 11.09.2014 року та № 15/598 від 03.06.2014 року позивач звертався до першого відповідача з добровільною відмовою від права постійного користування земельною ділянкою у порядку статті 142 Земельного кодексу України.
Згідно ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Згідно п. 5.6 наказу Міністра оборони України від 22.12.2011 № 795 припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється лише за наявності згоди Міністра оборони України на припинення такого права.
Розглянувши за дорученням Міністра оборони України дані звернення, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України, повідомило ДП "БРЗ", що у зв`язку з тим, що до цього часу в межах території військового містечка № 2 площею 30, 7467 га ДП "БРЗ" на земельній ділянці площею близько 1, 749 га, яка перебуває на балансі ДП "БРЗ", продовжує зберігатися озброєння та військова техніка (ОВТ), що обліковуються за Центром обліку надлишкового військового майна Збройних сил України Департаменту надлишкового військового майна Міністерства оборони України. Тому опрацювання питання припинення права постійного користування земельними ділянками можливо лише після остаточного визначення Департаментом надлишкового військового майна умов подальшого зберігання ОВТ.
Таким, чином, як вбачається із позовної заяви, оскільки перший відповідач продовжує зволікати у вирішенні питання щодо припинення права постійного користування земельними ділянками згідно акту на право постійного користування І-ХР 001646, Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" було вимушене звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.
Міністерство оборони України заперечуючи проти позовних вимог посилається на те, що Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" є землекористувачем згідно Державного акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 І-ХР № 001646, даний акт на час звернення позивача до суду не втратив чинність. Також у встановленому законом порядку не припинено право користування позивачем земельною ділянкою. Військовій частині НОМЕР_2 не оформлено право користування земельною ділянкою, тому платником земельного податку до бюджету є ДП "БРЗ".
Крім того, перший відповідач вказує, що Міністерство оборони фактично відмовилось від подальшого використання спірної земельної ділянки на користь позивача та не має жодних правових підстав вчиняти будь-які дії відносно неї.
Згідно п. 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997р., за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Оскільки питання подальшої передачі земельних ділянок, які належать до державної власності вирішуються саме органами місцевого самоврядування, суд визнав за необхідне залучити до участі у справі в якості другого відповідача Балаклійську міську раду Харківської області. А тому доводи другого відповідача з приводу того, що до нього не можуть бути пред`явлені позовні вимоги у справі № 910/6672/16 є хибними.
Відповідно до положень ст. 117 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
Порядок передачі у власність юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 Земельного кодексу України.
Відповідно до положень ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Таким чином, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що позовна вимога Державного підприємства «Балаклійський ремонтний завод» про зобовязання Міністерство оборони України вжити заходів щодо припинення права постійного користування згудно Державного акту на право постійного користування землею від 3 грудня 1998 року І-ХР № 001646 на загальну площу 47, 599 га, який виданий в/ч А2028 правонаступником якої є Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" розподіливши земельну ділянку площею 31, 055 га Державному підприємству "Балаклійський ремонтний завод", земельну ділянку площею 16, 544 га військовій частині А 1352 задоволенню не підлягає.
Крім того, як вбачається із позовної заяви, ДП «БРЗ» також було заявлено вимогу про стягнення матеріальних збитків з Міністерства оборони України у розмірі 845 585, 88 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" продовжує сплачувати земельний податок за загальну площу 47, 599 га, що приводить до зайвих фінансових витрат, які не відшкодовуються підприємству. За період з 01.01.2012 по 31.12.2015 року за земельну ділянку, яка була передана згідно Наказу Міністра оборони України від 30.08.2011 року № 540, площею 16, 544 га сплачено 816 909, 62 грн. земельного податку.
З приводу заявленої вимоги суд відзначає наступне.
Статті 224, 225 ГК України визначають порядок відшкодування збитків за порушення господарського зобов`язання.
Відповідно до ст. 224 ГК України. учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:
- протиправної поведінки,
- факт понесення збитків,
- причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,
- вину.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:
- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;
- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;
- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.
Пред`явлення вимоги про стягнення з першого відповідача збитків на підставі ст.ст. 224-225 ГК України покладає на позивача обов`язок довести, що у позивача з першим відповідачем наявні господарські зобов`язання і відповідач несе відповідальність за їх порушення у тому числі у вигляді відшкодування збитків.
Крім того, позивач мав довести суду порушення першим відповідачем його прав, чи неналежного виконання відповідачами своїх договірних зобов`язань, наявності та розміру збитків, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою першого відповідача та понесеними збитками.
Як вбачається із позовної заяви, вимога про стягнення збитків з Міністерства оборони України обумовлена тим, що перший відповідач не вчиняє передбачених законодавством дій по припиненню права постійного користування земельними ділянками Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод", хоча позивач неодноразово надсилав добровільну відмову від права на постійне користування.
Однак, позивачем не надано жодних доказів існування будь-яких господарських зобов`язань між ним, ДП "БРЗ" та Міністерством оборони України.
Також позивачем в порушення статей 33, 34 ГПК України належними і допустимими доказами не доведено наявність в діях відповідачів повного складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків на підставі ст.ст. 224 224 ГК України.
Обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору на підставі ст.ст. 224-225 ГК України, слід відрізняти від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди відповідно до ст. 1166 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Оскільки Державний акт на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР №001646 на час звернення до суду не втратив чинність, та у встановленому законом порядку не припинено право користування позивачем земельною ділянкою, обов`язок зі сплати земельного податку залишається за Державним підприємством "Балаклійський ремонтний завод".
Таким чином, судом не встановлено вини першого відповідача у заподіянні шкоди позивачу.
Стаття 33 ГПК України зобов`язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
З огляду на вищевказане, дослідивши та оцінивши наявні у справі фактичні дані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод" задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод" до Міністерства оборони України відмовити.
2. У задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод" до Балаклійської міської ради Харківської області відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення 03.08.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко