РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2016Справа №910/10888/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс"

до Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва

про стягнення збитків внаслідок інфляції та 3% річних в розмірі 33 952,50 грн

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Данилова Л.А., за довіреністю;

від відповідача: Худенко А.Я., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (далі - позивач) до Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва (далі - відповідач) про стягнення збитків внаслідок інфляції та 3% річних в розмірі 33 952,50 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2016 було порушено провадження у справі № 910/10888/16, розгляд справи призначено на 13.07.2016.

13.07.2016 представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 910/10888/16 від 17.06.2016.

13.07.2016 представник позивача у судове засідання з'явився.

Представник відповідача 13.07.2016 у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 910/10888/16 від 17.06.2016 відповідач не виконав.

Враховуючи не з'явлення представника відповідача у судове засідання та неподання представником відповідача витребуваних документів, розгляд справи підлягає відкладенню на 27.07.2016.

27.07.2016 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва подано заяву про застосування строку позовної давності.

У судове засідання 27.07.2016 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.07.2016 підтримав заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва (далі - відповідач) про стягнення 45 971,65 грн, а саме: 38 462,64 грн - основного боргу, 331,82 грн - 3% річних, 968,81 грн - збитків від інфляції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.12.2011 у справі № 9/251 позов задоволено повністю, стягнуто з Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" 38 462,64 грн - основного боргу, 331,82 грн - 3% річних, 968,81 грн - збитків від інфляції, 397,63 грн - державного мита та 204,13 грн витрат на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу. Вказане рішення набрало законної сили.

В подальшому, господарським судом міста Києва було видано наказ у справі № 9/251 від 02.02.2012, на підставі якого 29.02.2012 ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №31400141 та надано боржнику (відповідачу) строк для самостійного виконання рішення до 05.03.2012.

Постановою ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 31.03.2016 виконавчий документ - наказ №9/251 було повернуто стягувачу (позивачу), у зв'язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Позивач зазначає суду про те, що рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2011 у справі № 9/251 виконано відповідачем лише 29.04.2016, а тому у позивача наявні правові підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 06.03.2012 по 16.05.2016.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чистаття 218 ГК України).

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 1. ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем рішення господарського суду м. Києва від 01.12.2012 у справі №9/251 виконано лише 29.04.2016, підтвердженням чого є наявна у матеріалах справи банківська виписка по особовому рахунку позивача з рахунку позивача за 29.04.2016.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої Наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 N 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

З огляду на вищенаведене, додана позивачем до позовної заяви банківська виписка по особовому рахунку позивача є первинними документами, а відповідно і належними та допустимими доказами в розумінні статей 33, 34 ГПК України, тому приймаються до уваги судом.

З огляду на вищенаведене, позивачем було належним чином доведено суду несвоєчасне виконання відповідачем вищезазначеного рішення суду, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем надано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач наголошує, що позивач не звертався у період з 06.03.2012 по 06.03.2015 із відповідним позовом до суду, у зв'язку із чим пропустив строк позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з п. 2.3 Постанови № 10 якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із даним позовом до суду 10.06.2016, що підтверджується відбитком штампу відділу діловодства господарського суду міста Києва на титульному аркуші позовної заяви № 3631 від 23.05.2016.

Відтак, встановивши наявність порушеного права позивача та враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що заявлений позивачем період з 06.03.2012 по 16.05.2016 щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат частково підпадає під порушення строків позовної давності, а відтак, відлік періоду нарахування вказаних показників має починатись з 11.06.2013 по 28.04.2016 - дня, що передує сплаті боргу відповідачем, згідно з п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14, якою передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Здійснивши перерахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням пропущеного строку позовної давності, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 3 328,86 грн та інфляційні втрати в сумі 28 385,43 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 33 952,50 грн підлягають частковому задоволенню в розмірі 31 714,29 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва (04070, м. Київ, вулиця Г. Скороводи, 2; ідентифікаційний код: 26199074) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (04211, м. Київ, вул. Л. Гавро, 6; ідентифікаційний код: 34344528) інфляційні втрати в розмірі 28 385 (двадцять вісім тисяч триста вісімдесят п'ять) грн 43 коп. та 3% річних в розмірі 3 328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн 86 коп.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Стягнути з Клінічної лікарні № 15 Подільського району м. Києва (04070, м. Київ, вулиця Г.Скороводи, 2; ідентифікаційний код: 26199074) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (04211, м. Київ, вул. Л. Гавро, 6; ідентифікаційний код: 34344528) судовий збір в розмірі 1 287 (одна тисяча двісті вісімдесят сім) грн 16 коп.

Повне рішення складено 01.08.2016.

Суддя О.В. Нечай