РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа №910/10694/16

За позовом Фізичної особи-підприємець ОСОБА_1,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Екостандарт",

про стягнення заборгованості в розмірі 7 000,00 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін: не з'явились.

У судовому засіданні 26 липня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРА:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, 08.06.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 87/06/24016 від 07.06.2016 року до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Екостандарт" про стягнення заборгованості в розмірі 7 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року порушено провадження у справі № 910/10694/16 та призначено розгляд справи на 12.07.2016 року.

У судовому засіданні 12.07.2016 року від позивача надійшла заява про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на послуги адвоката, яка була долучена судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 12.07.2016 року судом було відкладено розгляд справи до 26.07.2016 року.

Через відділ діловодства суду 20.07.2016 року від позивача надійшли додаткові документи, які були долучені судом до матеріалів справи.

У судове засідання 26.07.2016 року представники сторін не з'явились. Вимог ухвал суду не виконали, про причини неявки до суду не повідомили, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

19.11.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено заявку-договір, відповідно до якої позивач здійснює перевезення вантажу, а відповідач зобов'язується прийняти такі послуги з перевезення та оплатити їх вартість.

Позивач зазначив, що 19.11.2015 року повністю виконав свої зобов'язання відповідно до заявки-договору, здійснивши перевезення вантажу на замовлення відповідача на загальну суму 33 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи угодою № 1/19/11/15.

Разом з тим, як зазначено позивачем, відповідач здійснив часткову оплату отриманих послуг з перевезення вантажу в розмірі 26 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями в кількості 6 шт. наявними в матеріалах справи, таким чином у відповідача утворилась заборгованість в сумі 7000,00 грн. із розрахунку (33 000,00 грн./надані послуги/ - /26 0000,00 грн./оплачені послуги).

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як уже було встановлено судом, 19.11.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено заявку-договір, відповідно до якої позивач здійснює перевезення вантажу, а відповідач зобов'язується прийняти такі послуги з перевезення та оплатити їх вартість.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем повністю виконано зобов'язання перед відповідачем відповідно до заявки-договору, здійснено перевезення вантажу на замовлення відповідача на загальну суму 33 000,00 грн., що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною № 053318 від 20.11.2015 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач здійснив часткову оплату отриманих послуг з перевезення вантажу в розмірі 26 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями в кількості 6 шт., копії яких наявні в матеріалах справи.

Таким чином у відповідача утворилась заборгованість в сумі 7000,00 грн., з розрахунку (33 000,00 грн./надані послуги/ - /26 0000,00 грн./оплачені послуги).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була направлена відповідачу грошова вимога № 1 від 09.03.2016 року, в якій позивач просив звірити розрахунки та сплатити на його користь заборгованість в розмірі 7 000,00 грн. протягом 7 днів з моменту отримання цієї грошової вимоги. Також, матеріалами справи встановлено, що відповідач отримав спірний документ 14.03.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому, оскільки відповідач заборгованість не погасив, жодним чином на вимогу не прореагував, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги неналежне виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо оплати отриманих послуг, суд дійшов висновку про наявність непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 7 000,00 грн. основного боргу.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, жодних доказів на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню в розмірі 7 000,00 грн. основного боргу.

Судові витрати позивача щодо сплати судового збору у сумі 1 378 ,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката в розмірі 3 700,00 грн. Розглянувши подане клопотання, суд вбачає підстави для його задоволення та стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката на користь позивача з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

23 квітня 2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - клієнт, замовник) та Адвокатським бюро «Рогачова» (надалі - бюро) було укладено договір про надання правової допомоги (копія договору міститься в матеріалах справи), відповідно до якого, виконавець зобов'язується надавати клієнту правову допомогу, а клієнт зобов'язується виплатити бюро гонорар за таку допомогу

На виконання зобов'язань щодо оплати послуг адвоката за вказаним договором позивач перерахував на користь бюро грошові кошти у розмірі 3 700,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № @2PL167878 від 27.05.2016 року (копія містяться у матеріалах справи).

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (частина 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (стаття 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Відповідно до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/973 від 14.12.2007 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права», за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За змістом приписів частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі, як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, відшкодовуються втрати, які були здійснені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Як убачається з матеріалів справи, в якості доказу здійснення витрат на послуги адвоката у справі у розмірі 3700,00 грн., позивач надав суду копії договору про надання правової допомоги № 31/5/0014 від 23.04.2016 року укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Рогачова», меморіального ордеру № @2PL167878 від 27.05.2016 року, акту про витрати на послуги адвоката у справі №910/10694/16 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 002448, які свідчать про фактичну оплату позивачем послуг на правову допомогу у розмірі 3700,00 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екостандарт" підлягають повному задоволенню, витрати на послуги адвоката у сумі 3700,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екостандарт" (ЄДРЮОФОП 31990310, адреса: 04655, м. Київ, вулиця Вікентія Хвойки, буд. 18/14) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ЄДРЮОФОП НОМЕР_1, адреса: 35304, АДРЕСА_1) грошові кошти основного боргу у розмірі 7000,00 грн. (сім тисяч гривень), витрати на послуги адвоката в сумі 3 700,00 грн. (три тисячі сімсот гривень) та судовий збір - 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень). Видати наказ.

3. Копію рішення направити сторонам у справі № 910/10694/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 01.08.2016 року.

Суддя О.С. Комарова