РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа №910/10471/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Айболит", м. Черкаси

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Асістанський центр "Ел.Ай.Сі Асістанс", м. Київ

про: стягнення заборгованості в сумі 48 273,02 грн.

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача: Мушинська М.В. (представник за довіреністю)

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 26 липня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Айболит", 06 червня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 31 травня 2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Асістанський центр "Ел.Ай.Сі Асістанс", про стягнення заборгованості в сумі 48 273,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 від 01.11.2005 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки не оплатив позивачу суму наданих медичних послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року порушено провадження у справі № 910/10471/16 та призначено розгляд справи на 12.07.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року розгляд справи відкладено на 26.07.2016 року.

В судовому засіданні 26.07.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання 26.07.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правами передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Айболит» (надалі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Асістанський центр "Ел.Ай.Сі Асістанс" (надалі - відповідач, асі станс) було укладено договір з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 (надалі - договір), предметом якого є надання ЛПЗ (лікувально-профілактичним закладом) медичної допомоги і медичних послуг клієнтам асістанта, при настанні страхового випадку.

Відповідно до п. 2.2.1. договору, ЛПЗ (лікувально-профілактичний заклад) зобов'язаний проводити обслуговування клієнтів асістанта відповідно до дзвінка-телефонограми лікаря-координатора або диспетчера центрального диспетчерського пункту асістанта. При прийомі клієнтів асістанта застосовувати форми медичної документації і звітності, яка встановлена Міністерством охорони здоров'я України. Надавати за запитом асістанта інформацію і документи про характер захворювання, травми, іншої шкоди для здоров'я клієнта, також обставини, за яких клієнт асістанта потрапив до ЛПЗ (лікувально-профілактичного закладу).

В пункті 6.1. договору визначено, що вартість медичних послуг узгоджується сторонами в окремому прейскуранті, який додається до цього договору і є його невід'ємною частиною.

За умовами п.п. 6.4., 6.5. договору розрахунки здійснюються по мірі надходження рахунків. Асістант оплачує вартість медичних послуг протягом 10 (десяти) робочих днів з дати надання оригіналів наступних документів: правильно оформленого рахунку, відповідним чином оформленого звіту про надані медичні послуги, а також сертифікатів по клієнтам асістанта, яким надавалися медичні послуги.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і двостороннього узгодження і підписання додатка № 1 (прейскурант на медичні послуги) і діє протягом одного року. Якщо за тридцять календарних днів до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не направить іншій повідомлення про припинення договору, договір вважається продовженим на наступні річні терміни (п. 9.1. договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору надав відповідачу обумовлені договором медичні послуги на загальну суму 43 720,00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт № А від 24.10.2015 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.01.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 28.02.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 28.02.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 14.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи, які були направлені відповідачу для підписання разом з рахунками на оплату № 1992 від 24.10.2015 року, № 5 від 21.12.2015 року, № 449 від 25.02.2016 року, № 443 від 28.02.2016 року, № 444 від 28.02.2016 року, № 445 від 28.02.2016 року, № 446 від 28.02.2016 року, № 447 від 28.02.2016 року, № 448 від 28.02.2016 року, № 497 від 05.03.2016 року. Факт направлення вищевказаних актів виконаних робіт та рахунків на оплату підтверджується фіскальними чеками від 04.11.2015 року, від 19.02.2016 року, від 15.03.2016 року та описами вкладення у цінні листи, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що відповідач надані позивачем медичні послуги не оплатив, внаслідок чого у відповідача, утворилась заборгованість за договором з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 від 01.11.2005 року в сумі 43 720,00 грн.

Як вказує позивач, внаслідок неоплати відповідачем вартості наданих за договором медичних послуг, звернувся до відповідача з вимогою № 258 від 19.04.2016 року з проханням сплатити суму заборгованості за надані на підставі договору з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 від 01.11.2005 року спірні послуги (копія вимоги міститься в матеріалах справи), втім, відповідач залишив вимогу позивача про сплату заборгованості без відповіді та задоволення.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції за порушення виконання грошового зобов'язання щодо оплати товару.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 01.11.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699, предметом якого є надання ЛПЗ (лікувально-профілактичним закладом) медичної допомоги і медичних послуг клієнтам асістанта, при настанні страхового випадку.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач надав відповідачу медичні послуги на загальну суму 43 720,00 грн., що підтверджується актами виконаних робіт № А від 24.10.2015 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.01.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 01.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 28.02.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 28.02.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), № А від 14.03.2016 року (амбулаторно-поліклінічне лікування), належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи, які були направлені відповідачу для підписання разом з рахунками на оплату № 1992 від 24.10.2015 року, № 5 від 21.12.2015 року, № 449 від 25.02.2016 року, № 443 від 28.02.2016 року, № 444 від 28.02.2016 року, № 445 від 28.02.2016 року, № 446 від 28.02.2016 року, № 447 від 28.02.2016 року, № 448 від 28.02.2016 року, № 497 від 05.03.2016 року. Факт направлення вищевказаних актів виконаних робіт та рахунків на оплату підтверджується фіскальними чеками від 04.11.2015 року, від 19.02.2016 року, від 15.03.2016 року та описами вкладення у цінні листи, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконав, в передбаченому договором порядку та строк не здійснив оплату наданих йому послуг, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 43 720,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок неоплати відповідачем вартості наданих за договором медичних послуг позивач звернувся до відповідача з вимогою № 258 від 19.04.2016 року з проханням сплатити суму заборгованості за надані на підставі договору з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 від 01.11.2005 року спірні послуги, яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду строк оплати відповідачем наданих позивачем медичних послуг за договором з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 від 01.11.2005 року є таким, що настав.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, жодних доказів на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором з лікувальною установою про надання медичної допомоги застрахованим особам № 699 від 01.11.2005 року в розмірі 43 720,00 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 2767,33 грн., інфляційні втрати в розмірі 1578,69 грн. та 3% річних в розмірі 207,00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

В п. 7.5. договору передбачено, що за несвоєчасну оплату медичних послуг асістант сплачує ЛПЗ пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день затримки до повного погашення заборгованості навіть після припинення договору. Якщо затримка в оплаті була виявлена пізніше настання прострочки, пеня сплачується з дати початку прострочки.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що за період з 25.11.2015 року по 30.05.2016 року на суму боргу 450,00 грн. він виконаний невірно, оскільки позивачем при його розрахунку не враховано приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тому сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача в межах заявленого позивачем періоду на суму боргу в розмірі 450,00 грн. становить 96,12 грн., а за період з 15.03.2016 року по 30.05.2016 року на суму боргу 2770,00 грн. та за період з 05.04.2016 року по 30.05.2016 року на суму боргу 40 500,00 грн. сума пені становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 2696,87 грн., загальна суму пені становить 2792,99 грн. у відповідності до наведеного нижче розрахунку:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
450.0025.11.2015 - 17.12.20152322.0000 %12.48
450.0018.12.2015 - 28.01.20164222.0000 %22.78
450.0029.01.2016 - 03.03.20163522.0000 %18.93
450.0004.03.2016 - 21.04.20164922.0000 %26.51
450.0022.04.2016 - 24.05.20163319.0000 %15.42
182 96.12

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
2770.0015.03.2016 - 21.04.20163822.0000 %126.54
2770.0022.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %100.66
2770.0027.05.2016 - 30.05.2016418.0000 %10.90
238.10

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
40500.0005.04.2016 - 21.04.20161722.0000 %827.70
40500.0022.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %1471.72
40500.0027.05.2016 - 30.05.2016418.0000 %159.34
2458.77

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми пені, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 2767,33 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, при перевірці розрахунку суми інфляційних втрат, судом встановлено, що розмір суми інфляційних втрат за період з 25.11.2015 рок по 30.05.2016 року на суму боргу 450,00 грн. становить суму меншу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 26,53 грн., а за період з 15.03.2016 року по 30.05.2016 року на суму боргу 2770,00 грн. та за період з 05.04.2016 року по 30.05.2016 року на суму боргу 40 500,00 грн. становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 1587,94 грн., загальна суму інфляційних втрат становить 1614,47 грн. у відповідності до наведеного нижче розрахунку:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
25.11.2015 - 30.05.2016450.001.05926.53

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
15.03.2016 - 30.05.20162770.001.046128.52

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
05.04.2016 - 30.05.201640500.001.0361459.42
Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 1578,69 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

При перевірці розрахунку суми 3% річних, судом встановлено, що розмір суми 3% річних за період з 25.11.2015 рок по 30.05.2016 року на суму боргу 450,00 грн. становить суму меншу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 6,95 грн., а за період з 15.03.2016 року по 30.05.2016 року на суму боргу 2770,00 грн. та за період з 05.04.2016 року по 30.05.2016 року на суму боргу 40 500,00 грн. становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 203,94 грн., загальна суму 3% річних становить 210,89 грн. у відповідності до наведеного нижче розрахунку:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
450.0025.11.2015 - 30.05.20161883 %6.95

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
2770.0015.03.2016 - 30.05.2016773 %17.53

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
40500.0005.04.2016 - 30.05.2016563 %186.41

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 207,00 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню про стягнення 48 273,02 грн., з них: основного боргу - 43 720,00 грн. (сорок три тисячі сімсот двадцять гривень), пені - 2767,33 грн. (дві тисячі сімсот шістдесят сім гривень 33 копійки), 3% річних - 207,00 грн. (двісті сім гривень) та інфляційні втрати - 1578,69 грн. (одна тисяча п'ятсот сімдесят вісім гривень 69 копійок).

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Асістанський центр "Ел.Ай.Сі Асістанс" (; адреса: 01023, м. Київ, вул. Л.Первомайського, 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Айболит" (; адреса: 18021, м. Черкаси, вул. Героїв Дніпра, 51, кв. 73) грошові кошти: основного боргу - 43 720,00 грн. (сорок три тисячі сімсот двадцять гривень), пені - 2767,33 грн. (дві тисячі сімсот шістдесят сім гривень 33 копійки), 3% річних - 207,00 грн. (двісті сім гривень), інфляційні втрати - 1578,69 грн. (одна тисяча п'ятсот сімдесят вісім гривень 69 копійок) та судовий збір - 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень). Видати наказ.

3. Копію рішення надіслати відповідачу у справі №910/10471/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 01.08.2016 року.

Суддя О.С. Комарова