ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.07.16 Справа № 904/4564/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у сумі 6576, 55 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 2347, 33 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2015 у справі № 904/5164/15 в частині сплати основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 06.07.2016.

01.07.2016 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі за наявними в матеріалах справи доказами. В даному клопотанні позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 076.07.2016 розгляд справи відкладено на 25.07.2016.

Позивач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, місце та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву та інші витребуванні судом документи не надав, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, за адресою: 49000, АДРЕСА_1, відповідно до витягу з ЄДРПОУ станом на 01.06.2016 (арк. с. 15), оскільки поштовий конверт (арк. с. 18) з ухвалою суду, який направлявся на вищезазначену адресу відповідача, повернувся з поштовою відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 25.07.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2015 у справі № 904/5164/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення основного боргу у розмірі 76574 грн. встановлено наступне.

Між позивачем та відповідачем був укладений договір доручення транспортного експедирування № 27/04/15 від 27.04.2015 (далі - договір), заявка № 1 від 27.04.2015 та заявка № 2 від 05.05.2015 до нього.

Відповідно до пункту 1 договору, даний договір і визначає порядок взаємовідносин замовника і експедитора, що зв'язані з виконанням експедирування вантажів/ транспортно-експедиторського обслуговування по організації внутрішньо-міських, міжміських і міжнародних перевезень вантажів. Згідно даного договору експедитор діє від імені та за рахунок замовника. Цим договором встановлюється обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або замовником, зобов'язання експедитора залучити до виконання перевезення третіх осіб, та укласти від свого імені або від імені замовника договір перевезення вантажу.

Згідно з пунктом 2.2 договору, виконання перевезень, у рамках діючого договору, оформлюється окремою заявкою на конкретне перевезення.

Відповідачем були подані відповідачу заявки № 1 від 27.04.2015 та № 2 від 05.05.2015.

Відповідно до пункту 2.3 договору, фактом виконання кожного перевезення являється товарно-транспортна накладна (ТТН, CMR), або її копія з відмітками отримувача про прийняття вантажу.

На виконання умов договору, позивачем були надані послуги відповідачу, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними CMR б/№ від 08.05.2015 та CMR № 046610 від 29.04.2015.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що вартість транспортно-експедиторських послуг/винагороди експедитора за цим договором вираховується окремо по виконанню кожної заявки на перевезення, і є різницею між сумою яка надходить поточний рахунок експедитора згідно його рахунку до замовника, та сумою рахунку виконавця: транспортної або іншої організації експедитору за виконання перевезення.

Відповідно до пункту 5.4 договору, розрахунки за виконані послуги проводяться в національній валюті України по безготівковому розрахунку шляхом перерахування на розрахунковий рахунок експедитора на протязі 5-ти банківських днів згідно рахунків експедитора з моменту виставлення рахунку.

Водночас у заявці № 1 та № 2 сторони домовились про інший порядок розрахунків.

Ціна щодо кожного перевезення була визначена у заявках № 1 та № 2, та складала по заявці № 1 - 1 600 Євро, по заявці № 2 - 1 650 Євро. Оплата повинна проводитись в гривні по курсу НБУ банківським переказом після вивантаження до 5 днів.

Відповідно до даних, вказаних у CMR вивантаження за CMR № 046610 від 29.04.2015 відбулось 04.05.2015, а за CMR б/№ від 08.05.2015 - 12.05.2015.

Таким чином, строк оплати наданих послуг по CMR № 046610 від 29.04.2015 є таким, що настав 10.05.2015, а по CMR б/№ від 08.05.2015 -18.05.2015.

Вищевказаним рішенням господарського суду позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний боргу у розмірі 76574 грн.

Позивач зазначає, що відповідач рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2015 у справі № 904/5164/16 не виконав, у зв'язку з чим позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 10.05.2015 по 20.05.2016 у розмірі 2347, 33 грн. та інфляційні збитки за травень 2015 - травень 2016 в розмірі 6576, 55 грн., що і є предметом даного спору.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав:

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Пунктом 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Положеннями ст. 229 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 2344, 90 грн., оскільки позивачем при нарахуванні трьох відсотків річних не було враховано, що 2016 рік має 366 днів.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд задовольняє дану вимогу частково у сумі 5687, 49 грн., оскільки позивачем при нарахуванні інфляційних втрат не було враховано положення пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, відповідно до якого індекс інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця помноженої на індекс інфляції з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1240, 34 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (49000, АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02125, АДРЕСА_3; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) три відсотки річних у сумі 2344, 90 грн., інфляційні втрати у сумі 5687, 49 грн. та 1240, 34 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 27.07.216

Суддя ОСОБА_4