РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2016Справа №910/9191/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комелія»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Літера-Друк»

про стягнення заборгованості у розмірі 195 142,07 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Масауд Ю.К. (довіреність б/н від 26.04.2016);

від відповідача: не з'явились,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Комелія» (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Літера-Друк» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 195 142,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що протягом періоду з жовтня 2013 по лютий 2014 позивач передав відповідачу товар загальною вартістю 108 084,77 грн, проте відповідач вказаний товар оплатив частково, а саме в розмірі 4 471,10 грн.

Вважаючи, що його права порушені позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 103 613,67 грн основного боргу, три проценти річних у розмірі 7 494,25 грн та інфляційну складову боргу в сумі 84 034,15 грн.

Провадження у справі № 910/9191/16 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 та призначено її розгляд на 13.06.2016.

13.06.2016 у судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було задоволено. Зокрема, представником позивача було подано пояснення, в якому зазначалось, що залишкова сума основного боргу складає 73 613,67 грн, збитки від інфляції становлять 84 034,15 грн, а три проценти річних - 7 494,25 грн.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 23.05.2016 не виконав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2016 розгляд справи, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), було відкладено на 29.06.2016.

29.06.2016 у зв'язку з перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному судове засідання не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2016 розгляд справи, на підставі ст. 77 ГПК України, було призначено на 18.07.2016.

18.07.2016 представник позивача в судовому засіданні подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, витребуваних ухвалою суду від 13.06.2016, яке судом було задоволено. Зокрема, представником позивача було подано пояснення, в якому зазначалось, що станом на 29.06.2016 заборгованість відповідача перед позивачем становить 50 613,67 грн, збитки від інфляції становлять 84 034,15 грн, а три проценти річних - 7 494,25 грн. Крім того, представник позивача подав пояснення щодо здійснених відповідачем часткових оплат товару.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 23.05.2016, 13.06.2016 та 02.07.2016 не виконав.

Ухвали у даній справі надсилались сторонам на їх адреси місцезнаходжень, які відповідають відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а відтак, в силу ч. 1 ст. 64 ГПК України, сторони вважаються повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Викладене підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення, зокрема й відповідачу, поштових відправлень, долученими до матеріалів справи.

Однак, відповідач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень із зазначенням поважних причин неявки його представника у судові засідання до суду не подав, правом, наданим ст. 59 ГПК України, не скористався, відзиву на позов не надав, а тому, відповідно до положень ст. 75 ГПК України, справа була розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 18.07.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

товариство з обмеженою відповідальністю «Комелія» (далі - позивач) передало товариству з обмеженою відповідальністю «Літера-Друк» (далі - відповідач) товар загальною вартістю 108 084,77 грн, що підтверджується видатковими накладними № 267 від 11.02.2014 (рахунок № 283 від 11.02.2014), № 226 від 06.02.2014 (рахунок № 246 від 06.02.2014), № 246 від 07.02.2014 (рахунок № 262 від 07.02.2014), № 192 від 03.02.2014 (рахунок № 210 від 03.02.2014), № 296 від 14.02.2014 (рахунок № 312 від 14.02.2014), № 208 від 04.02.2014 (рахунок № 217 від 04.02.2014), № 169 від 30.01.2014 (рахунок № 173 від 29.01.2014), № 528 від 18.10.2013 (рахунок № 501 від 18.10.2013), копії яких завірені належним чином та долучені до матеріалів справи, а оригінали оглянуто судом.

Відповідач товар за вищевказаними видатковими накладними прийняв, що підтверджується довіреностями, виданими відповідачем уповноваженій особі на отримання матеріальних цінностей від позивача, № 5760 від 18.10.2013, № 6197 від 29.01.2014, № 6218 від 03.02.2014, № 6220 від 04.02.2014, № 6271 від 14.02.2014, № 6252 від 11.02.2014, № 6243 від 07.02.2014, № 6231 від 06.02.2014, копії яких також завірені належним чином та долучені до матеріалів справи, а оригінали оглянуто судом. Проте оплатив його частково, а саме в розмірі 57 471,10 грн, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача від 15.06.2016, 25.04.2016, 22.06.2016, 19.04.2016, 28.08.2014, а також довідкою № 50855-83б/б від 15.06.2016, виданою публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», наявними в матеріалах справи.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 103 613,67 грн основного боргу, три проценти річних у розмірі 7 494,25 грн та інфляційну складову боргу в сумі 84 034,15 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Господарського кодексу України (далі - ГК України) матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами (ч. 3 вищевказаної статті).

Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 вищевказаної статті).

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору у спрощений спосіб, а дії сторін щодо поставки товару та його часткової оплати засвідчують їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 вищевказаної статті).

Судом встановлено, що відповідач здійснював часткові оплати товару:

- 28.08.2014 на суму 23 747,90 грн з призначенням платежу - в тому числі за рахунком № 501 від 18.10.2013. При цьому в поясненнях, поданих 18.07.2016, представник позивача зазначив, що в оплату видаткової накладної № 528 від 18.10.2013 (рахунок № 501 від 18.10.2013) було зараховано лише частину платежу, а саме 4 471,10 грн;

- 19.04.2016 на суму 20 000,00 з призначенням платежу - за рахунком № 173, № 210 від 03.02.2014;

- 25.04.2016 на суму 10 000,00 грн з призначенням платежу - за рахунком № 210, № 217 від 04.02.2014;

- 15.06.2016 на суму 11 500,00 грн з призначенням платежу - за рахунком № 217 від 04.02.2014;

- 22.06.2016 на суму 11 500,00 грн з призначенням платежу - за рахунком № 217 від 04.02.2014.

Таким чином, часткова оплата основного боргу в розмірі 30 000,00 була здійснена відповідачем 19.04.2016 та 25.04.2016, тобто до подання позивачем позовної заяви, але не була врахована останнім під час визначення розміру позовних вимог.

Суд зазначає, що 13.06.2016 та 18.07.2016 представником позивача були подані пояснення, в яких останній повідомляв про зменшення розміру основного боргу. Проте вказані пояснення не містять посилань на відповідні положення ГПК України, щодо права позивача зменшити розмір позовних вимог, а також не містять прохальної частини із зазначенням нового розміру позовних вимог, а отже не можуть розцінюватись як заяви про зменшення розміру позовних вимог. Відтак, суд відмовляє у стягненні основного боргу в частині 30 000,00 грн.

Водночас, часткова оплата основного боргу в розмірі 23 000,00 грн була здійснена відповідачем 15.06.2016 та 22.06.2016, тобто після порушення провадження у справі (23.05.2016).

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 роз'яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Отже, провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 23 000,00 грн підлягає припиненню.

Частиною 1 ст. 202 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем у розмірі 50 613,67 грн або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Крім того, наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі 50 613,67 грн підтверджується долученими до матеріалів справи актом звіряння розрахунків станом на 23.03.2016 та актом звірки взаємних розрахунків станом на 22.06.2016, засвідченими підписами уповноважених представників обох сторін та печатками підприємств позивача та відповідача.

Відтак, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача основного боргу обґрунтованою, проте такою, що підлягає задоволенню в розмірі 50 613,67 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 7 494,25 грн та інфляційну складову боргу в сумі 84 034,15 грн.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 роз'яснено, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що прострочення виконання зобов'язання з оплати товару, переданого за видатковою накладною: № 528 від 18.10.2013 почалось з 19.10.2013; № 169 від 30.01.2014 почалось з 31.01.2014; № 192 від 03.02.2014 почалось з 04.02.2014; № 208 від 04.02.2014 почалось з 05.02.2014; № 226 від 06.02.2014 почалось з 07.02.2014; № 246 від 07.02.2014 почалось з 08.02.2014; № 267 від 11.02.2014 почалось з 12.02.2014; № 296 від 14.02.2014 почалось з 15.02.2014.

Судом також встановлено, що відповідач поставлений позивачем товар оплатив не в повному обсязі та несвоєчасно, відтак, допустив порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку трьох процентів річних, наданого позивачем, вбачається, що нарахування вказаної фінансової санкції здійснюється ним протягом періоду з 02.11.2013 по 30.03.2016. Водночас, розрахунок позивача виконаний не вірно. У зв'язку з цим, судом був здійснений власний розрахунок трьох процентів річних:

Період заборгованостіКількість днів простроченняРозмір заборгованості (грн)Ставка процентів річних (%)Розмір процентів річних (грн)
видаткова накладна № 528 від 18.10.2013 (рахунок № 501 від 18.10.2013)
02.11.2013-27.08.1,703109,89
28.08.2014-30.03.20165810,6030,03
видаткова накладна № 169 від 30.01.2014 (рахунок № 173 від 29.01.2014)
31.01.2014-30.03.22,983761,19
видаткова накладна№ 192 від 03.02.2014 (рахунок № 210 від 03.02.2014)
04.02.2014-30.03.60,0631082,75
видаткова накладна № 208 від 04.02.2014 (рахунок № 217 від 04.02.2014)
05.02.2014-30.03.61,9232204,15
видаткова накладна № 226 від 06.02.2014 (рахунок № 246 від 06.02.2014)
07.02.2014-30.03.7,303317,75
видаткова накладна № 246 від 07.02.2014 (рахунок № 262 від 07.02.2014)
08.02.2014-30.03.88,0131181,87
видаткова накладна№ 267 від 11.02.2014 (рахунок № 283 від 11.02.2014)
12.02.2014-30.03.6,603217,84
видаткова накладна № 296 від 14.02.2014 (рахунок № 312 від 14.02.2014),
15.02.2014-30.03.36,203906,83
ВСЬОГО6782,30

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних є обґрунтованою, проте підлягає задоволенню у розмірі меншому, ніж визначено позивачем, а саме - 6 782,30 грн.

З розрахунку інфляційної складової боргу, наданого позивачем, вбачається, що нарахування вказаної фінансової санкції здійснюється ним протягом періоду з жовтня 2013 по березень 2016, при цьому індекси інфляції враховуються позивачем починаючи з листопада 2013, що є вірним. Водночас, розрахунок інфляційної складової боргу виконаний позивачем містить арифметичні помилки. У зв'язку з цим, судом був здійснений власний розрахунок вказаної позовної вимоги:

Період заборгованостіІндекси інфляції, які необхідно врахуватиРозмір заборгованості (грн)Розмір інфляційної складової боргу (грн)
видаткова накладна № 528 від 18.10.2013 (рахунок № 501 від 18.10.2013)
19.10.2013-27.08.2014листопад 2013-серпень 20144471,70612,66
28.08.2014-30.03.2016вересень 2014-березень 20160,600,37
видаткова накладна № 169 від 30.01.2014 (рахунок № 173 від 29.01.2014)
31.01.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 201611722,989528,26
видаткова накладна№ 192 від 03.02.2014 (рахунок № 210 від 03.02.2014)
04.02.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 201616760,0613622,33
видаткова накладна № 208 від 04.02.2014 (рахунок № 217 від 04.02.2014)
05.02.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 201634161,9227766,30
видаткова накладна № 226 від 06.02.2014 (рахунок № 246 від 06.02.2014)
07.02.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 20164937,304012,96
видаткова накладна № 246 від 07.02.2014 (рахунок № 262 від 07.02.2014)
08.02.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 201618388,0114945,50
видаткова накладна№ 267 від 11.02.2014 (рахунок № 283 від 11.02.2014)
12.02.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 20163406,602768,83
видаткова накладна № 296 від 14.02.2014 (рахунок № 312 від 14.02.2014),
15.02.2014-30.03.2016лютий 2014-березень 201614236,2011570,97
ВСЬОГО84828,18

Здійснивши власний розрахунок інфляційної складової боргу, суд встановив, що її розмір є більшим ніж заявлено позивачем до стягнення. Суд зазначає, що п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України йому надано право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Позивачем, як заінтересованою особою, відповідного клопотання подано не було, тому інфляційна складова боргу підлягає стягненню в розмірі, визначеному позивачем, а саме 84 034,15 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 ГПК України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, частина судового збору в розмірі 345,40 грн розподілу між сторонами не підлягає і може бути повернута позивачу за його клопотанням на підставі п. 5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на часткове задоволення позову з відповідача підлягає стягнення судовий збір в розмірі 2 122,20 грн, в іншій частині - судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 23 000,00 грн припинити.

2. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Комелія» задовольнити частково.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Літера-Друк» (04212, м. Київ, вул. Маршала Малиновського, буд. 15/3, офіс 110; ідентифікаційний код 32979649) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Комелія» (02125, м. Київ, проспект Визволителів, буд. 7; ідентифікаційний код 30552984) 50 613,67 грн (п'ятдесят тисяч шістсот тринадцять грн 67 коп.) основного боргу; три проценти річних в розмірі 6 782,30 грн (шість тисяч сімсот вісімдесят дві грн 30 коп.); інфляційну складову боргу в сумі 84 034,15 грн (вісімдесят чотири тисячі тридцять чотири грн 15 коп.); 2 122,20 грн (дві тисячі сто двадцять дві грн 20 коп.) судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21 липня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань