донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.07.2016 справа № 905/232/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився,
від відповідача:не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Маст-Буд", м. Маріуполь Донецької області,
на рішення Господарського суду Донецької області
від31.05.2016
по справі№905/232/16 (судді Сажнєва М. В., Огороднік Д. М., Шилова О. М.)
за позовомФізичної особи підприємця ОСОБА_4, м. Одеса,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Маст-Буд", м. Маріуполь Донецької області,
простягнення 82 603, 07 грн.

Фізична особа підприємець ОСОБА_4 (далі ФОП ОСОБА_4, Виконавець), м. Одеса, звернулась до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Маст-Буд» (далі ТОВ «Підприємство «Маст-Буд», Замовник), м. Маріуполь Донецької області, про стягнення пені в розмірі 42 132, 45 грн., 3 % річних у сумі 7 991, 18 грн. та інфляційних втрат у розмірі 32 479, 44 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 31.05.2016 у справі № 905/232/16 позовні вимоги ФОП ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 6 157, 41 грн., інфляційні втрати в розмірі 31 152, 01 грн. та судовий збір у сумі 662, 44 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 31.05.2016 у справі № 905/232/16 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_4 відмовити повністю. Заявник апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, а також неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт вважає, що місцевий господарський суд не надав належної правової оцінки змісту листа від 01.08.2014 № 01-1680, а також визнав доведеним факт надання позивачем послуг за спірним Договором, незважаючи на відсутність у ФОП ОСОБА_4 оригіналів актів приймання-передачі послуг. Крім того, відповідач зазначає, що у спірному Договорі не наведено визначення понять «звітний місяць» та «розрахунковий місяць», а тому встановити строк оплати наданих послуг неможливо.

До канцелярії Донецкього апеляційного господарського суду 27.07.2016 надійшли клопотання представників позивача та відповідача про проведення судового засідання апеляційної інстанції без їх участі.

Оскільки позивач та відповідач про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами, а тому зазначені клопотання підлягають задоволенню.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В :

Між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» 01.11.2013 було укладено Договір на проживання № 003-2013 (далі Договір), за умовами якого Виконавець надає Замовникові послуги: щомісячно віддає ліжко-місця для тимчасового проживання робітників Замовника у приміщенні Гуртожитку, а Замовник оплачує надані послуги на умовах цього Договору (а. с. 14-16).

Згідно з п. 2.1.4 Замовник зобовязується своєчасно і в повному обсязі сплачувати за проживання працівників згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору поселення та виселення працівників Замовника проводиться з відома та згоди Замовника з обовязковим оформленням актів здачі-приймання послуг за кожний звітний місяць.

У п. 3.1 Договору сторони погодили, що місячна вартість одного ліжко-місця у Гуртожитку складає 1 900, 15 грн. Вказана вартість включає усі послуги, означені цим Договором. Існуюча ціна може змінюватись та оформлюється додатковою угодою до Договору у разі зміни законодавства та змін в установленому порядку тарифів на опалення, водопостачання, водовідведення, електроенергію тощо.

Замовник оплачує послуги Виконавця таким чином: передплата 50 % до 5 числа розрахункового місяця, остаточна плата 50 % не пізніше 25 числа розрахункового місяця (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 4.4 Договору плата за проживання, перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, сплачується Замовником з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з п. 6.1 Договору зміни, які виникають протягом дії Договору, мають бути погоджені між сторонами, оформлені додатком до Договору у письмовій формі, що є невідємною частиною цього Договору.

Термін дії Договору встановлюється з 01.11.2013 по 31.12.2014 (п. 8.2 Договору).

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу послуги з надання ліжко-місць для тимчасового проживання співробітників ТОВ «Підприємство «Маст-Буд», що підтверджується Актами приймання виконаних робіт (послуг): за листопад 2013 року на суму 330 626, 10 грн. (а. с. 173), за грудень 2013 року на суму 330 626, 10 грн. (а. с. 174), за січень 2014 року на суму 178 614, 10 грн. (а. с. 175), за лютий 2014 року на суму 107 040, 00 грн. (а. с. 176), за березень 2014 року на суму 69 600, 00 грн. (а. с. 177), за квітень 2014 року на суму 28 800, 00 грн. (а. с. 178), за травень 2014 року на суму 31 200, 00 грн. (а. с.79), за червень 2014 року на суму 65 600, 00 грн. (а. с. 180), за серпень 2014 року на суму 67 200, 00 грн. (а. с. 181), за вересень 2014 року на суму 67 200, 00 грн. (а. с. 182). Всього на загальну суму 1 276 506, 30 грн.

Оскільки Замовник здійснював оплату наданих послуг з порушенням встановленого Договором строку, ФОП ОСОБА_4 звернулась до ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» з листом від 06.06.2014 № 06/06, в якому просить сплатити 45 000, 00 грн. терміново, а залишок заборгованості погасити таким чином: 70 000, 00 грн. 15.06.2014, 70 000, 00 грн. 01.07.2014 та 72 266, 10 грн. 15.07.2014 (а. с. 43).

Відповідач у листі від 19.06.2014 № 01-1513 висловив згоду із запропонованим графіком погашення заборгованості, зазначивши, що платіж на суму 70 000, 00 грн. буде здійснено 20.06.2014 (а. с. 44).

Листом від 01.08.2014 № 01-1680 ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» запропонувало новий графік погашення заборгованості, однак цей лист ФОП ОСОБА_4 залишено без відповіді (а. с. 45).

Станом на жовтень 2014 року послуги з надання ліжко-місць для тимчасового проживання співробітників ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» Замовником оплачені у повному обсязі, однак у звязку з порушенням строку оплати наданих послуг ФОП ОСОБА_4 звернулась до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат за спірним Договором.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

Апеляційний господарський суд, оцінивши зміст спірного договору, дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 ЦК України.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Аналогічні приписи закріплені й у статті 526 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази надання ФОП ОСОБА_4 послуг з розміщення працівників ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» у гуртожитку, оскільки позивач не надав оригінали Актів приймання виконаних робіт (наданих послуг).

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги, оскільки копії зазначених Актів наявні у матеріалах справи і вони засвідчені відповідно до вимог статті 36 ГПК України та п.п. 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, а тому місцевий господарський суд правомірно взяв їх до уваги в якості доказів надання послуг за спірним Договором, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти позову, відповідач також зазначив, що сторони у спірному Договорі не узгодили визначення понять «розрахунковий місяць» та «звітний місяць», які вживаються, зокрема, у пунктах 2.2.4 та 3.2 Договору, а тому визначити строк оплати наданих послуг неможливо.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доводам відповідача і зазначив, що відсутність у Договорі визначення зазначених понять не дає підстав вважати, що сторони не погодили строк оплати послуг, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами були підписані та скріплені печатками Акти надання послуг, які містять вартість послуг за кожний конкретний місяць, і відповідач був обізнаний про порушення встановлених Договором строків їх оплати, про що свідчать копії листів ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» (а. с. 41-42, 44-45).

Відмовляючи у позові частково, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що сторони листами № 06/06 від 06.06.2014 (а. с. 43) та № 01-1513 від 19.06.2014 (а. с. 44) нібито погодили графік погашення заборгованості, у звязку з чим у відповідача виникло нове зобовязання щодо строків сплати заборгованості в сумі 212 266, 10 грн. за спірним Договором.

Проте, колегія суддів не погоджується з викладеним вище висновком місцевого господарського суду з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 604 ЦК України зобовязання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами (новація).

Тобто характерним для новації є саме укладення нового зобовязання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобовязання. При цьому нове зобовязання укладається між тими ж сторонами. З наявного у матеріалах справи листування сторін укладення нового зобовязання не вбачається.

Такий правовий висновок викладений і у постановах Верховного Суду України №№ 5011-1/1043-2012-42/528-2012, 5011-35/1533-2012-19/522-2012 та 5011-35/1272-2012-42/527-2012 від 09.09.2014, № 5011-42/1230-2012-69/542-2012 від 16.09.2014, № 5011-35/1271-2012 від 23.09.2014, який в силу приписів статті 11128 ГПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому колегія суддів зауважує, що ані лист № 06/06 від 06.06.2014 (а. с. 43), ані № 01-1680 від 01.08.2014 (а. с. 45) не містять пропозицій сторін щодо внесення змін до Договору на проживання № 003-2013 від 01.11.2013, а вбачається лише намір вирішити питання про оплату заборгованості.

Також зміст зазначених вище листів свідчить про те, що відповідач визнає заборгованість, що утворилась за спірним Договором, та повідомляє про можливість її погашення у певний строк.

Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

У п. 6.1 Договору сторони встановили, що зміни, які виникають протягом дії Договору, мають бути погоджені Сторонами, оформлені додатком до Договору у письмовій формі, що є невідємною частиною цього Договору.

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що листування сторін у цьому випадку не змінює та не припиняє дію умов Договору, а також не створює нового зобовязання для сторін. Суд зазначає, що ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» повинно було здійснювати оплату наданих послуг у порядку п. 3.2 Договору на проживання № 003-2013 від 01.11.2013, тобто не пізніше 25 числа розрахункового місяця, а тому вважає, що висновки місцевого господарського суду в цій частині є безпідставними.

Позивачем заявлено до стягнення 3 % річних у сумі 7 991, 18 грн. за період з 05.11.2013 по 02.12.2014 та інфляційні втрати в розмірі 32 479, 44 грн. за період з листопада 2013 року по листопад 2014 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок зазначених сум, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи не підтверджено факт надання ФОП ОСОБА_4 послуг у липні 2014 року на суму 69 200, 00 грн., яка заявлена позивачем, оскільки у матеріалах справи відсутній акт приймання виконаних робіт (послуг) за відповідний місяць.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду в цій частині, оскільки на відміну від рахунка (рахунка-фактури) Акт приймання виконаних робіт (наданих послуг) є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належним підтвердженням здійснення господарської операції.

Водночас рахунки, виставлені позивачем, копії яких містяться у матеріалах справи (а. с. 27-40) є документами, які містять тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а тому не можуть бути взяті до уваги в якості доказів надання послуг, зокрема за липень 2014 року.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт надання послуг саме на суму 1 276 506, 30 грн., які були повністю оплачені ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» 09.09.2014.

У позовній заяві ФОП ОСОБА_4 зазначає, що відповідач прострочив внесення попередньої оплати за надані послуги, а тому 3 % річних повинні нараховуватись на 50 % вартості послуг з 5 по 25 число відповідного місяця.

Проте, суд першої інстанції, з огляду на приписи частини першої статті 903 ЦК України та положення п. 3.2 Договору, вважає, що остаточні розрахунки між сторонами проводяться не пізніше 25 числа кожного місяця, а тому нарахування 3 % річних слід здійснювати з 26 числа місяця на загальну несвоєчасно сплачену вартість послуг за місяць.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає за необхідне зазначити, що, зокрема, у лютому та червні 2014 року вартість послуг змінювалась протягом місяця у звязку з додатковим заселенням працівників ТОВ «Підприємство «Маст-Буд», що виключає можливість визначення розміру попередньої оплати станом на 5 число місяця.

Враховуючи викладене вище, а також строки здійснення оплати наданих послуг, передбачені п. 3.2 Договору, колегія суддів вважає, що розрахунок 3 % річних, здійснений судом першої інстанції, є арифметично невірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки річних у розмірі 6 378, 61 грн. за період з 26.11.2013 по 08.09.2014.

Позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 32 479, 44 грн. за період з листопада 2013 року по листопад 2014 року.

Згідно з п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Всупереч вимогам чинного законодавства позивач врахував індекс інфляції за місяць, в якому мав бути здійснений платіж, та не врахував інфляційне збільшення боргу за квітень, липень та вересень 2014 року, однак це не призвело до неправильного визначення суми, що підлягає стягненню.

Колегія суддів, враховуючи лист Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 та п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14, перевіривши розрахунок, здійснений судом першої інстанції, вважає його арифметично невірним, оскільки місцевий господарський суд неправильно визначив строк виконання зобовязання позивачем.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_4 в цій частині підлягають задоволенню.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 32 479, 44 грн. за період з листопада 2013 року по вересень 2014 року, а рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» на користь ФОП ОСОБА_4 пені в сумі 42 132, 45 грн. колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

При розгляді справи у суді першої інстанції представник ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій (а. с. 98-99).

За визначенням, наведеним у статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України, до яких відносяться і правовідносини сторін за спірним Договором.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 257 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність тривалістю в один рік.

Як правильно визначив місцевий господарський суд, перебіг позовної давності за правилами обчислення строків, встановленими ЦК України, почався 26.11.2013 щодо вимог про стягнення пені за прострочення оплати послуг у листопаді 2013 року, 26.12.2013 у грудні 2013 року, 26.01.2014 у січні 2014 року, 26.02.2014 у лютому 2014 року, 26.03.2014 у березні 2014 року, 26.04.2014 у квітні 2014 року, 27.05.2014 у травні 2014 року, 26.06.2014 у червні 2014 року, 26.08.2014 у серпні 2014 року і 27.09.2014 ? у вересні 2014 року.

Строк позовної давності за цими вимогами сплив відповідно 26.11.2014, 26.12.2014, 26.01.2015, 26.02.2015, 26.03.2015, 27.05.2015, 26.06.2015, 26.08.2015 та 27.09.2015.

Отже, оскільки відповідач до винесення судом першої інстанції рішення у справі заявив про застосування строку позовної давності, а позивач не довів поважність причин пропуску такого строку, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені за період з 26.11.2013 по 01.10.2014 на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Крім того, як вбачається з розяснень, наведених у пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що вимоги про стягнення пені за прострочення внесення 50 % попередньої оплати суд першої інстанції визнав безпідставними, колегія суддів погоджується з висновком останнього про те, що наслідки спливу строку позовної давності не підлягають застосуванню в цій частині з огляду на відсутність порушення права позивача.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Підприємство «Маст-Буд» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Донецької області від 31.05.2016 у справі № 905/232/16 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних у сумі 221, 20 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 327, 43 грн. В іншій частині рішення залишається без змін.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати за подання позовної заяви покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам, а за подання апеляційної скарги на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Маст-Буд», м. Маріуполь Донецької області, на рішення Господарського суду Донецької області від 31.05.2016 у справі № 905/232/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 31.05.2016 у справі № 905/232/16 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних у сумі 221, 20 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 327, 43 грн.

Абзац другий резолютивної частини рішення Господарського суду Донецької області від 31.05.2016 у справі № 905/232/16 викласти в такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Маст-Буд» (87500, Донецька область, м. Маріуполь, ОСОБА_5 Хмельницького, 24А, ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (65007, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) 3 % річних у сумі 6 378, 51 грн., інфляційні втрати у розмірі 32 479, 44 грн. та судовий збір у сумі 648, 23 грн.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: В.М. Татенко

ОСОБА_3