ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2016 р.Справа № 922/1858/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Коваленко М.Ю.

розглянувши матеріали справи

за позовом Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ;

до Публічного акціонерного товариства Харківський тракторний завод ім. С.О. Орджонікідзе, 61007, м. Харків, проспект Московський, 275, ;

про стягнення 6 795,87 грн.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1 (довіреність №85/1275 від 21.04.2016 р.)

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Дочірня компанія Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Харківський тракторний завод ім. С.О. Орджонікідзе про стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за період з жовтня 2013 року по листопад 2013 року у розмірі 1 875,24 грн. та 3% річних за несвоєчасні розрахунки за період з 03.06.2013 року по 11.12.2013 року включно у розмірі 4 920,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на ст. ст. 525, 526, 611, 625, 712 ЦК України, ст. ст. 193, 216-217, 264-265 ГК України, зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав своє зобовязання щодо оплати вартості поставленого природного газу відповідно до пункту 4.1 договору поставки природного газу № 11/Б-109 ПР-01 від 30.08.2011 року.

Позивач явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд перейшов до розгляду справи по суті.

Відповідач у відзиві на позов (вх. № 22286 від 07.06.2016 р.), а його повноважний представник в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, зокрема зазначивши, що рішенням господарського суду Харківської області від 12.07.2013 року по справі № 922/1825/13 було стягнуто з ПАТ Харківський тракторний завод ім. С.О. Орджонікідзе на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України 312 539,88 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 9 995,03 грн. і, відповідно до розрахунку позовних вимог по вказаній справі, позивачем було заявлено до стягнення 3% річних за період з 01.04.2012 р. по 01.10.2012 р., тоді як вимоги зі стягнення інфляційних витрат позивачем не заявлялись. Разом з тим, представник відповідача наголосив, що вищезазначеним рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/1825/13 при задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних у повному обсязі встановлено обставину щодо початку нарахування відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме 01.04.2012 р, і, оскільки з аналізу ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що вимога кредитора щодо сплати боржником, який прострочив виконання грошового зобовязання, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції розраховується за весь час прострочення, то кредитор не може звернутися з вимогою про сплату інфляційних втрат за конкретні місяці прострочення виконання зобовязання, а тому, на думку відповідача, позивач, розраховуючи інфляційні втрати тільки за жовтень-листопад 2013 року порушив приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, атому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пункту 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - під час розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, немає значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, рішенням господарського суду Харківської області від 12 липня 2013 року по справі № 922/1825/13 позов задоволено частково, стягнуто з публічного акціонерного товариства Харківський тракторний завод ім. С.О. Орджонікідзе на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України 312 539,88 грн. основного боргу, 9 995,03 грн. 3% річних.

При цьому вищевказаним рішенням суду встановлено наступні факти:

30 серпня 2011 року між Дочірньою компанією "Газ України" Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", м. Київ, (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе" м. Харків (відповідач) був укладений договір № 11/Б- 109 ПР-01, у відповідності до умов якого позивач зобов"язується поставити відповідачу імпортований газ за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а відповідач, в свою чергу, прийняти та оплатити його в обсязі, зазначеному у п. 1.2 договору.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що позивач передає відповідачу в період з 06 серпня 2011 року по 30 вересня 2011 року природний газ з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 1105,163 тис. куб. м.

На виконання умов вказаного договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 3882463,37 грн., що підтверджується актами приймання - передачі від 31 серпня 2011 р., від 30 вересня 2011 р., які підписані обома сторонами та скріплені печатками сторін.

У вказаних актах зазначений договір № 11/Б-109ПР-01 від 30.08.2011 р., що свідчить про те, що природний газ був переданий саме на виконання цього договору.

Пунктом 3.1 договору передбачена ціна, яка за 1000 куб. м. природного газу становить 3023,50 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 0%.

Пунктом 4.1 договору передбачений порядок здійснення оплати, а саме за серпень 211 року - протягом 3-х банківських днів з дати укладення цього договору; за вересень 2011 року: оплата у розмірі по 34% від вартості запланованих місячних обсягів проводяться протягом 3-х банківських днів з дати укладення цього договору; оплата у розмірі по 33% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за спожитий газ з урахуванням вартості транспортування територією України здійснюється на підставі акту приймання - передачі газу (за звітний місяць) до 5 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

З матеріалів справи вбачається, що стягнута за вищевказаним рішенням господарського суду Харківської області від 12.07.2013 по справі №922/1825/13 заборгованість була сплачена відповідачем 12.12.2013 р., що підтверджуються платіжним дорученням № 17561 від 12.12.2013 р.

У зв'язку з цим, позивач нарахував відповідачу 1 875,24 грн. інфляційних втрат та 4 920 грн. 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобовязань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обовязковим для виконання кожної із сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З наданого позивачем розрахунку заявлених до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат вбачається, що нарахування 3% річних та інфляційних витрат здійснювалося позивачем на суму 312 539,88 грн., яка була стягнута з відповідача рішенням господарського суду Харківської області від 12.07.2013 р. по справі № 922/1825/13.

Згідно з вимогами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2014 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Як вже було зясовано судом, рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/1825/13 від 12.07.2013 року виконано повністю відповідачем лише 12.12.2013 р., а отже відповідач прострочив виконання свого зобов'язання зі сплати грошових коштів на користь позивача, присуджених до стягнення зазначеним рішенням.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому суд вважає правомірними заявлені вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних витрат за весь час прострочення виконання, нарахованих на суму основної заборгованості у розмірі 312 539,88 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області від 12.07.2013 р. у справі № 922/1825/13.

Таким чином, враховуючи факт прострочення виконання відповідачем свого грошового зобовязання, здійснивши перерахунок суми 3% річних, суд зазначає, що останній здійснено позивачем вірно, з дотриманням норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 4 920,63 грн. за період з 03.06.2013 р. по 11.12.2013 р. грн. є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 1 875,24 грн. за період жовтень листопад 2013 року.

Оскільки відповідачем зобов'язання з оплати природного газу у сумі 312539,88 грн. виконано не у строк, встановлений п. 4.1 договору, факт прострочення виконання грошового зобов'язання встановлено рішенням суду, у позивача, в силу приписів ч. 2 ст. 625 ГПК України, виникло право вимагати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Разом з тим, суд не погоджується з висновком позивача щодо періоду нарахування інфляційні втрат виходячи з наступного.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97р).

При цьому, з огляду на положення ст.625 ЦК України, право заявити вимоги про стягнення боргу з урахуванням втрат від інфляції є правом кредитора. Однак, прийнявши рішення про заявлення таких вимог, кредитор має розрахувати такі втрати з урахуванням всього періоду прострочення, не зважаючи на показники інфляції (менше або більше одиниці), оскільки, здійснивши лише такий розрахунок, можливо встановити відсутність чи наявність знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Враховуючи, що заборгованості у розмірі 312539,88 грн. виникла у відповідача станом на жовтень 2011 року, розмір втрат від інфляції мав розраховуватись позивачем з врахуванням всього періоду прострочення, тобто з жовтня 2011 року по листопад 2013 року (зобовязання виконано відповідачем 12.12.2013 року).

Разом з тим, звертаючись з даним позовом, позивачем також враховано приписи статті 257 ЦК України щодо застосування загальної позовної давності у три роки до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, тобто звертаючись із позовом про стягнення боргу з урахуванням втрат від інфляції та розраховуючи суму інфляційних втрат позивач повинен був виходити з періоду червень-листопад 2013 року (позов подано 09.06.2016 року), а саме з урахуванням місяців, у яких мала місце інфляція менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція.

Отже, якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Між тим, позивачем здійснений невірний розрахунок інфляційних витрат в розмірі 1 875,24 грн., оскільки при розрахунку розміру інфляційних втрат позивачем невраховано дефляційних процесів за липень (99,9%) та серпень (99,3%) 2013 року.

Перевіряючи правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат, суд встановив, що при нарахуванні зазначених сум для розрахунку інфляційного відшкодування позивач визначив період: з жовтня 2013 року по листопад 2013 року, а період нарахування 3% річних - з 03.06.2013 року по 11.12.2013 року, тобто 3% річних у сумі 4 920,63 грн. розраховані правильно (за увесь час прострочення відповідачем виконання свого грошового зобовязання), а період нарахування інфляційних втрат не відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, оскільки неправомірно є скороченим з метою штучного завищення розміру інфляційних втрат. За розрахунком суду розмір інфляційних втрат, з врахуванням дефляційних процесів за період з 03.06.2016 року по 11.12.2013 року відсутній. При цьому, суд враховує індекс інфляції за кожний місяць періоду прострочення платежу, в тому числі і від'ємний (дефляцію). А відтак, суд відмовляє в стягнення з відповідача 1 875,24 грн. інфляційних втрат.

При цьому, суд враховує приписи постанови Вищого господарського суду України від 03 грудня 2012 року у справі № 5023/129/12.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 78,36 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Харківський тракторний завод ім. С.О. Орджонікідзе, 61007, м. Харків, проспект Московський, 275, на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 3% річних у розмірі 4 920,63 грн. та витрати зі сплаті судового збору в розмірі 997,63 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 25.07.2016 р.

Суддя ОСОБА_2