ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016р. Справа№ 914/1629/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства «МеДіС», м.Львів

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м.Стрий

про повернення коштів за непоставлений товар 19 806,15 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2-представник, довіреність №10/16 від 04.07.2016 року

від відповідача: не з»явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного підприємства «МеДіС» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про повернення коштів за непоставлений товар 19 806,15 грн.

Ухвалою від 15.06.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 05.07.2016р. В судовому засіданні 05.07.2016 року розгляд справи відкладався на 19.07.16р., у зв»язку з неявкою представника відповідача.

Представник позивача вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 15.06.2016 року, про відкладення розгляду справи від 05.07.2016 року не виконав повністю, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Представник відповідача вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 15.06.2016 року, про відкладення від 05.07.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, а явка останнього була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого відповідача про час, дату та місце судового розгляду не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між приватним підприємством «МеДіС» (надалі позивач) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (надалі відповідач) виникли взаємні зобов»язання зі сплати поставленого товару, а саме реактивів для медичних досліджень на підставі виставленого відповідачем рахунку №1/080915 від 08.09.2015 року. Позивач оплатив замовлення відповідно до рахунку №1/080915 від 08.09.2015 року на загальну суму 26 293,30 грн., проте отримав лише частину оплаченого товару на суму 7 171,20 грн. Решту товару станом на момент звернення з позовом відповідачем не поставлено, а також не повернуто сплачені позивачем кошти.

Позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату грошових коштів вих.№21-02/16 від 01.03.2016 року з метою мирного врегулювання спору. Однак письмової відповіді відповідач не надав, лише частково повернув кошти в розмірі 2 000,00 грн.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач також нарахував до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 132,00 грн. та інфляційні втрати - 776,39 грн., пеню 1 777,66 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що станом на день розгляду справи відповідач не сплатив заборгованість перед позивачем в повному обсязі.

На час розгляду справи відповідач не подав доказів погашення боргу в повному обсязі, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Тобто, в даному випадку, зобов»язання у відповідача виникло на підставі юридичного факту виставлення рахунку (оферти) для позивача та його оплати позивачем (акцепту), що започаткувало договірні правовідносини між двома господарюючими суб»єктами відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України, ч.2 ст.640, ст.-ст. 641-642 ЦК України.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Між приватним підприємством «МеДіС» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (виникли взаємні зобов»язання зі сплати поставленого товару, а саме реактивів для медичних досліджень на підставі виставленого відповідачем рахунку №1/080915 від 08.09.2015 року

Позивач оплатив замовлення відповідно до рахунку №1/080915 від 08.09.2015 року на загальну суму 26 293,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3896 від 28.10.2015 року на суму 2 500,00 грн., №3852 від 26.10.2015 року на суму 3 000,00 грн., №3779 від 15.10.2015 року на суму 4 000,00 грн., №259 від 09.10.2015 року на суму 4 000, 00 грн., №3648 від 28.09.2015 року на суму 2 793,30 грн., №260 від 09.10.2015 року на суму 4 000,00 грн., №3712 від 07.10.2015 року на суму 4 000,00 грн., №253 від 06.10.2015 року на суму 2 000,00 грн.

Згідно ч.3 ст.612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Позивач був змушений придбати товар, який не поставив відповідач, в іншого контрагента, оскільки ці реактиви були необхідні для ПП «МеДіС» для здійснення своєї господарської діяльності, а отже виконання свого зобов»язання відповідачем втратило для позивача інтерес.

Позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату грошових коштів вих.№21-02/16 від 01.03.2016 року з метою мирного врегулювання спору. Однак письмової відповіді відповідач не надав, лише частково повернув кошти в розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст.230 ГК України, ст.549 ЦК України, ст.625 ЦК України, позивачем нараховано до стягнення з відповідача за період з 11.03.2016 року по 11.06.2016 року на суму боргу 17 120,10 грн., пеню 1 777,66 грн., інфляційні втрати 776,39 грн., 3% річних 132,00 грн.

Здійснивши перерахунок штрафних санкцій, суд встановив, що до стягнення за вказаний період підлягає пеня в розмірі 1 755,97 грн., 3% річних в розмірі 130,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 776,39 грн. Загальна сума штрафних санкцій 2 663,22 грн.

Отже, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сума заборгованості (ціна позову) 19 783,32 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги не спростував, не подав доказів повернення боргу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства «МеДіС» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про повернення коштів за непоставлений товар 19 806,15 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з фізичної особи підприємця Марини михайла Васильовича (82400, АДРЕСА_1; реєстраційний номер фізичної особи-підприємця 9) на користь Приватного підприємства «МеДіС» (79058, м.Львів, вул.Куліша,47/1а, ) заборгованість в розмірі 19 783,32 грн. (дев»ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят три грн. 32 коп.), з яких: 17 120,10 грн. основний борг, 1 755,97 грн. пеня, 130,86 грн. 3% річних, 776,39 грн. інфляційні втрати, а також 1 376,00 грн. (одну тисячу триста сімдесят шість грн. 00 коп.) судового збору.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 21.07.2016 р.

Суддя Горецька З. В.