ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2016 р. Справа № 10/259(10)

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.

суддів: Бонк Т. Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Сосула О.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3;

від відповідача ОСОБА_4;

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5 управління водного господарства № 96/01-07 від 15.04.2016

на рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2016, суддя Кітаєва С.Б.,

у справі № 10/259(10)

за позовом ОСОБА_5 управління водного господарства, м. Мостиська Мостиського району Львівської області

до відповідача сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни», с. Мокряни Дрогобицького району Львівської області

про стягнення 95 842,88 грн.,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 23.03.2016 в справі 10/259(10) в задоволенні позову ОСОБА_5 управління водного господарства до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» про стягнення 95 842,88 грн. відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи позивача про звернення з вимогами до відповідача про повернення майна не підтверджені належними та допустимими доказами (не доведено, що такі обставини мали місце), тобто такі доводи є необґрунтованими, а відтак, посилання позивача на положення ст.953 ЦК України, згідно якої збережені речі повинні бути видані зберігачем поклажодавцю на першу вимогу останнього, навіть якщо строк її зберігання не закінчився теж є безпідставними, оскільки у даній нормі Закону йдеться про повернення речі, яка була передана на зберігання за першою вимогою поклажодавця, а виходячи із встановлених обставин договір №12 ( у т.ч. умови п.1.1) не виконувався поклажодавцем, товар на зберігання не передавався, відповідно, твердження позивача про обовязок відповідача повернути здані на зберігання будівельні матеріали чи то на першу вимогу поклажодавця, чи по закінченню строку зберігання, встановленого у договорі, є безпідставними.

Також, зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, котрі засвідчують обґрунтованість нестачі каменю-бутового (негабарит) в кількості 344 куб.м. на суму 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші в кількості 580 куб.м. вартістю 37700,00 грн., що разом складає вартість товару в сумі 95 842,88 грн., що, в свою чергу, стало підставою для звернення позивача до суду з позовом ( заявою про зменшення позовних вимог) про стягнення 95842,88 грн. збитків «завданих нестачею зданих на зберігання будівельних матеріалів».

Посилається суд першої інстанції й на те, що відсутня наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

В апеляційній скарзі Мостиське управління водного господарства просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2016 у справі 10/259(10) і прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_5 управління водного господарства задоволити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що предметом доказування в даній справі є обставини прийняття відповідачем від позивача цінностей на зберігання та їх повернення зі зберігання. Питання надання відповідачем позивачу товару за договорами поставки не є предметом спору, а отже не підлягало доказуванню в даній господарській справі, враховуючи, що сторони ці обставини визнають. Вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно проаналізовано договори № 7 та № 8 від 24.03.2010 та накладні № 7 та № 8 від 24.03.2010. Посилається на п. 13 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996, яким спростовуються висновки місцевого господарського суду про наявність у позивача оригіналів виданих ним довіреностей. Скаржник зазначає, що наявність відбитку штампу Управління державного казначейства у ОСОБА_5 районі ГУДКУ в Львівській області на накладних № 7 та № 8 від 24.03.2010 свідчить про те, що останні є первинними документами. Апелянт вважає безпідставними висновки суду про недопустимість застосування правил ІНКОТЕРМС на умовах поставки EXW франко-завод, оскільки договорами № 7 та № 8 від 24.03.2010 не передбачено поставку товару на експорт. Вказує скаржник і на безпідставність висновків суду про відсутність в матеріалах справи доказів поставки товару позивачу перед тим, як цей товар був зданий позивачем на зберігання відповідачу.

В судових засіданнях представник ОСОБА_5 управління водного господарства підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2016 у справі 10/259(10) і прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_5 управління водного господарства задоволити.

Представник сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» погодився з доводами апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2016 у справі 10/259(10) і прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_5 управління водного господарства задоволити.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, апеляційний господарський суд прийшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 управління водного господарства № 96/01-07 від 15.04.2016 та скасування рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2016 у справі 10/259(10).

Апеляційним судом встановлено, що за змістом позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача збитки в сумі 254 045,60 грн. завдані нестачею будівельних матеріалів за договором зберігання №12 від 24 березня 2010 року, що випливають з договірних правовідносин.

Ухвалою місцевого суду від 24.02.2016 року (а.с.151,Т.1) прийнято заяву позивача від 23.02.2016 про зменшення розміру позовних вимог, оскільки після предявлення позову відповідачем частково виконано взяті на себе зобовязання в розмірі 158 202,72 грн. Отже, судом першої інстанції зроблений висновок, що підставою виникнення цивільних прав і обовязків є договір(ст.11 ЦК України), що не відповідає встановленим апеляційним судом обставинам по справі.

Отже , за висновком місцевого суду предметом спору є вартість неповернутих будівельних матеріалів, переданих на зберігання каменю-бутового (негабарит) 344 куб.м. на суму 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші 580 куб.м. на суму 37 700,00 грн., що складає розмір збитків в сумі 95 842,88 грн. за договором зберігання від 24.03.2010 року за №12.

Між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Мокряни» (зберігач)(СТОВ «Мокряни») та ОСОБА_5 управлінням водного господарства (замовник) укладено договір №12 від 24.03.2010 на зберігання будівельних матеріалів (далі договір №12) (а.с.6-7, Т.1).

Відповідно до п. 1.1. договору, замовник надає, а зберігач приймає на тимчасове зберігання за якістю та кількістю згідно накладних №7, №8 від 24.03.2010 і зобовязується зберігати будівельні матеріали (далі товар) на власному складі в с. Мокряни, Дрогобицького р-ну, Львівської обл.

Згідно п. 1.2. договору, при здачі товару присутність представника замовника обовязкова та складається акт прийому-передачі товару на тимчасове зберігання.

Пунктом 1.3., 1.4. договору встановлено, що видача товару замовнику здійснюється в межах кількості і по якості згідно накладних. У випадку нестачі товару в момент прийняття складається відповідний акт.

Як встановлено п. 2.1. договору, зберігання та видача товару клієнту зберігачу здійснюється безоплатно.

Відповідно до п. 3.2. договору, в разі невиконання зобовязань за цим договором винна сторона повинна відшкодувати іншій усі збитки, які виникли внаслідок цього.

Згідно п. 4.1. договору, останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до часу вивозки товару.

Судами встановлено, що до укладення договору зберігання між сторонами укладені два договори поставки цих будівельних матеріалів на умовах EXW франко-завод.

Згідно Договору №7 від 24 березня 2010 р. (копія у справі) , укладеного сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Мокряни , з однієї сторони, та ОСОБА_5 управлінням водного господарства, з другої сторони, Постачальник зобовязується поставити товар зазначений у доданій до цього договору специфікації, а Покупець прийняти його і оплатити на протязі 5-ти банківських днів (п.1.1).

Відповідно до п.1.2 Договору №7, загальна кількість товарів, що підлягають поставці визначається специфікацією та процедурою закупівлі в одного учасника без погодження з Міністерством економіки ( Розпорядження КМУ від 17 лютого 2010р. №246-р). Якість товару, що підлягає постачанню, має відповідати державним стандартам і технічним умовам ( п.2.1).

Постачальник зобовязаний на продукцію, що постачається видати сертифікат, що посвідчує відповідність товару вимогам стандарту та технічним умовам (п. 2.1). Відповідно до п.3.1 Договору №7 постачальник відвантажує товар на адресу Покупця за цінами, передбаченими специфікацією Постачальника, яка є невідємною частиною цього договору.

Поставка здійснюється на умовах EXW франко-завод ( п.3.2).

Загальна вартість товару, що підлягає постачанню, визначається у розмірі 216 345,60 грн. ( двісті шістдесят тисяч триста сорок пять гривень 60 копійок) (п.11.1 Договору №7). У п.12.1 Договору №7 зазначено, що термін договору встановлюється з дня його підписання і діє до 30 червня 2010 року, а в частині проведених розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Аналогічного змісту між ОСОБА_5 управлінням водного господарства та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Мокряни укладено Договір за №8 від 24 березня 2010 року (лишень, з іншими за змістом умовами у п.11.1, та відомостями про товар згідно Специфікації (додаток №1 до договору №8 ).

Так, згідно п.11.1 Договору №8 загальна вартість товару, що підлягає постачанню, визначається у розмірі 37 700,00 грн. (тридцять сім тисяч сімсот гривень ) копійок. Згідно Специфікації товарів ( додаток №1 до договору №8 від 24.03.2010р. ) назва товару гравійно-піщана суміш, кількість 580 м.куб., ціна в грн. з ПДВ 65,00 грн. , сума в грн. з ПДВ 37 700,00 грн.

Згідно зі ст. 35 ГПК України підставами звільнення від доказування є вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Як розяснено в п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» преюдиційне значення для господарського суду має вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду , і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Вироком Мостиського районного суду в справі № 1-102/2011р. (а.с. 115-123, Т.1) засуджено ОСОБА_2М.(представника позивача) за злочини, передбачені ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та ОСОБА_6В.(представника відповідача за укладеними вищезазначеними договорами) за злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України.

Зокрема, вказаним вироком засуджено в.о.директора (позивача) ОСОБА_2, за те, що він всупереч вимог ст.ст.12, 39 Закону України «Про закупівлю за державні кошти», без отримання ринкових цінових пропозицій від інших учасників для закупівлі каменя бутового за процедурою закупівлі в одного учасника, визначив виконавцем робіт с/г ОСОБА_7 «Мокряни».

В подальшому між ОСОБА_5 УВГ та ОСОБА_7 Мокряни укладено договір №7 від 24.03.2010 року на закупівлю каменя бутового на загальну суму 216 345,60 грн., та договір №8 від 24.03.2010 року на закупівлю гравійно-піщаної суміші на загальну суму 37 700 грн., які від ОСОБА_5 УВГ підписано ОСОБА_2 та представником ОСОБА_7 Мокряни підписано ОСОБА_6

За змістом вироку вбачається, що представник (позивача) вчинив кримінальне діяння, що полягало в тому, що ОСОБА_2 без отримання ринкових цінових пропозицій від інших учасників для закупівлі будівельних матеріалів за процедурою закупівлі в одного учасника, визначив виконавцем робіт с/г ОСОБА_7 Мокряни".

Надалі ОСОБА_2, діючи умисно, зловживаючи службовим становищем, всупереч інтересів служби та в інтересах третіх осіб, а саме ОСОБА_7 Мокряни, з метою незаконного перерахунку бюджетних коштів в порушення вимог п.1.1 договорів №7, №8 від 24.03.2010 року, якими постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти товар та оплатити на протязі 5-ти банківських днів, без фактичного отримання зазначених у доданій до договору специфікації товарів, уклав та підписав договір №12 від 24.03.2010 року на зберігання вказаних будівельних матеріалів, а саме - 1280 м. куб. каменя бутового і 580 м. куб. гравійно-піщаної суміші на загальну суму 254 045,60 грн.

Крім цього, ОСОБА_2, усвідомлюючи факт відсутності на складі ОСОБА_5 УВГ будівельних матеріалів, що повинні поставлятися по укладених ним договорах №7, №8, дав вказівку підлеглим працівникам управління 24.03.2010 року, тобто в день укладення договорів, скласти акт приймання-передачі зазначених (фактично не отриманих) будматеріалів від ОСОБА_5 УВГ на склад ОСОБА_7 «Мокряни».

Вказані договори, акт прийому-передачі будівельних матеріалів, накладні №7, №8 від 24.03.2010 року на їх поставку, в які було внесено неправдиві відомості щодо дійсної наявності матеріалів в ОСОБА_5 УВГ, за вказівкою ОСОБА_2 були подані головним бухгалтером ОСОБА_5 УВГ в управління державного казначейства у ОСОБА_5 районі і стали підставою для проплати з казначейського рахунку ОСОБА_5 УВГ № 1114 на рахунок с/г ОСОБА_7 „Мокряни" № 6001 в «Укрінбанку» суми 216 345,60 грн. та 37 700 грн. (платіжні доручення №1 від 26.03.2010 р. та №2 від 29.03.2010 р., проплату здійснено 31.03.2010 р.).

ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що перебуваючи на посаді директора ОСОБА_7 "Мокряни"(відповідач) та здійснюючи підприємницьку діяльність у виді розведення ВРХ, добування піску і гравію, з місцем знаходження вул.Поповича, с.Мокряни Дрогобицького району, у зв'язку з чим наділений адміністративно-господарським та організаційно-розпорядчими функціями з правом оперативно-господарського управління майном і являючись на підставі цього службовою особою суб'єкта господарської діяльності, не проконтролював виконання договорів поставки матеріальних цінностей та неналежним чином розпорядився бюджетними коштами перерахованих ОСОБА_5 управлінням водного господарства, що призвело упродовж 2010-2011 років до невиконання ОСОБА_5 УВГ першочергових робіт, щодо запобігання можливому затопленню території внаслідок проходження льодоходу та повені і спричинення шкоди державним інтересам у вигляді тяжких наслідків.

Так, ОСОБА_6, працюючи директором ОСОБА_7 "Мокряни", 24.03.2010 року уклав договір №7 на закупівлю каменя бутового в кількості 1280 м.куб. на суму 216 345,60 грн., та договір №8 від 24.03.2010 року на закупівлю гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. на суму 37 700 грн., всього разом на загальну суму 254 045,60 грн. із ОСОБА_5 УВГ та отримавши на розрахунковий рахунок ОСОБА_7 „Мокряки" №6001 в Укрінбанку м.Дрогобич з казначейського рахунку ОСОБА_5 УВГ №1114 грошові кошти в сумі 254 045,60 грн., як оплату за вказаними вище договорами, неналежно виконав свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них. ОСОБА_6, розуміючи, що за умовами договорів №7, №8 від 24.03.2010 року на ОСОБА_7 "Мокряни" покладено обов'язок поставити ОСОБА_5 УВГ камінь бутовий та гравійно-піщану суміш, усвідомлюючи, що Мостиське УВГ вже провело розрахунок за вказаний предмет поставки, як керівник і розпорядник коштів, всупереч в вимог п.1.1 договорів №7, №8 від 24.03.2010 року якими постачальник зобов'язується поставити товар, не проконтролював виконання зазначених договорів та неналежним чином розпорядився коштами ОСОБА_7 „Мокряни", витративши такі на інші господарські потреби очолюваного ним сільськогосподарського підприємства та спрямував кошти на виконання робіт по інших укладеним ним договорах, що підтверджується бухгалтерською документацією вилученою з Дрогобицької філії АТ "Укрінбанк", довідкою від 10.06.2010 року Про результати фінансово-господарської діяльності ОСОБА_7 "Мокряни" з питань використання бюджетних коштів, виділених ОСОБА_5 УВГ на поставку гравійно-піщаної суміші та каменя бутового-негабарит у березні 2010 року. Вказаними діями ОСОБА_6 спричинена шкода державним інтересам у вигляді тяжких наслідків на суму 254 045,60 грн., що станом на 2010 рік у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян і невиконання державним підприємством першочергових робіт по запобіганню можливому затопленню території внаслідок проходження льодоходу та повені на території обслуговування ОСОБА_5 управління водного господарства.

З урахуванням того, що господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій особи (представників позивача та відповідача), щодо яких ухвалений вирок, та з врахуванням встановлених преюдиційних фактів в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, ОСОБА_2М.(представника позивача) (за ч.2 ст.364 КК України,) оскільки він будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, умисно, в інтересах третіх осіб, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби вчинив дії, які спричинили державним інтересам тяжкі наслідки, оскільки завдано матеріальних збитків на суму 254 045,60 грн., які у двісті пятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а також ОСОБА_2 ( ч.2 ст.366 КК України), будучи службовою особою, вніс до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, тобто вчинив службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки.

Щодо дій, ОСОБА_6 (ч.2 ст.367 КК України), вчинив службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, оскільки заподіяно матеріальних збитків на суму 254 045,60 грн., які у двісті пятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Оскільки діяння сторін щодо вище перелічених договорів та складення ними первинних документів по їх виконанню(договорів поставки та договір зберігання) визнані як кримінально-карні, про що є вирок суду що набув законної сили, то апеляційним господарським судом здійснюється правова оцінка укладених договорів та застосовуються правові наслідки, що виникають при цьому.

Апеляційний господарський суд, здійснивши правову оцінку укладеного договору зберігання №12 від 24 березня 2010 року, що є предметом спору і на підставі якого позивач просить стягнути вартість втраченого майна кваліфікує його як фіктивний у відповідності до вимог ст.234 ЦК України, оскільки вироком суду встановленні діяння сторін, що є кримінально карні та зроблено висновок, що жодних дій учасників господарської операції за договором зберігання не вчинено на час його вчинення.

Договори поставки №7,8 від 24.03.2010 року апеляційний суд кваліфікує їх як такі, що порушують публічний порядок у відповідності до вимог ст.228 ЦК України, в тому числі, що посягають на економічні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону державної власності. Всі ці договори повязані з предметом спору, укладені представником позивача та відповідача, їх діяння вироком суду визнанні протиправними та встановлено дії, спрямовані на використання всупереч закону державної власності, а саме заволодіння державними коштами в супереч законодавства України щодо порядку використання державних коштів.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 р. публічним порядком є правопорядок держави, як основоположні принципи, що складають основу існуючого у ньому строю (стосуються його незалежності, цілісності, самостійності і недоторканості загальних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо).

Статтею 228 Цивільного України визначено коло правочинів, які є нікчемними. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у главі 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", яка спрямована на надання відповідних роз'яснень, у тому числі й щодо нікчемності правочинів, що порушують публічний порядок, з метою забезпечення судами правильного й однакового застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними.

Об'єктивна ознака такого правочину повинна вказувати на його суперечність публічно-правовим актам держави (Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного законодавства тощо), які визначають основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави.

Суб'єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, повинна полягати у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату та вказувати на умисне його вчинення(вина доведена вироком суду у формі умислу).

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.). У разі, якщо йдеться про підтвердження вини, яка повинна братися до уваги при визнанні правочинів такими, що порушують публічний порядок, як це зазначено в пункті 18 постанови, саме суд повинен визначати, які докази слід вважати достатніми для підтвердження вини в тому чи іншому випадку.

Отже, як преюдиція(встановлені факти) вироком суду щодо наявності вини сторін на укладення договорів поставки, що укладені з наміром порушити публічний порядок сторонами правочину апеляційним судом враховано, а тому при розгляді даної справи ці встановлені факти не доводяться повторно.

Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку.

Зясувавши, що спірні договори поставки за №7 та №8 від 24.03.2010 року є нікчемними, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність.

Щодо недійсним договору зберігання за №12 від 24.03.2010 року, апеляційним судом надається його правова оцінка як договору фіктивному, оскільки вироком Мостиського районного суду від 16.12.2013 в справі за № 1-102/2011р. встановлено, що на час укладення спірного договору сторонами не вчинялося будь-яких дій, товар не передавався, і накладні про його передачу є фіктивними.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Умисел обох сторін договору зберігання встановлено вироком Мостиського районного суду від 16.12.2013 в справі за № 1-102/2011р. є преюдиційним фактом, а тому не підлягає доказуванню в цьому процесі.

У відповідності до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним.

Згідно з п.1,ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині повязаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

В п. 8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (абз. 3 п. 1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними").

Отже, з наведених норм випливає, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобовязання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, визнати недійсним повністю чи у певній частині повязаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

У разі задоволення позову господарський суд у резолютивній частині рішення зазначає про визнання правочину недійсним (у тому числі й на майбутнє) і одночасно може зазначити про застосування передбачених законом наслідків, вказавши, зокрема, розмір сум, що підлягають стягненню, та/або найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження (пункт 4 частини першої статті 84 ГПК).

Визнання правочину недійсним повязане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину можливе лише за наявності рішення про визнання такого правочину недійсним.

Оскільки судом встановлено, що договори поставки № 7,8 від 24.03.2010 року повязані із договором зберігання № 12 від 24.03.2010 року на підставі якого позивач просить стягнути суму втрачених будівельних товарів, за які перераховані кошти в сумі 95 842,88 грн., то виходячи з приписів ч.1 ст.83 ГПК України підлягають визнанню недійсними як договори поставки так і договір зберігання.

Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

В п. 2.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» розяснено, що за встановленої під час судового розгляду неможливості повернути одержане за правочином майно у натурі (через його втрату, псування, істотну зміну тощо) набувач повинен відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. А тому правову оцінку спірних договорів, апеляційний суд здійснює на момент його вчинення(укладення).

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 в справі № 6-67цс15, зазначено, що стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, що має місце в даному спорі. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, наслідки недійсності правочину залежать від того, які саме дії були здійснені сторонами на виконання такого правочину. В даному випадку, апеляційний суд застосовує наслідки недійсності правочинів за договорами поставки за №7.8 від 24.03.2010 року, що визнаються судом недійсними.

Тому суд, приймаючи рішення про застосування наслідків недійсності правочину, повинен повно і всебічно з'ясувати обставини, що мають значення для застосування таких наслідків. Оскільки судом встановлено та підтверджено доказами, наведеними у вироку Мостиського районного суду від 16.12.2013 в справі за № 1-102/2011р. , що на виконання оспорюваних правочинів частково здійснена поставка будівельних матеріалів в розмірі 254 045,60 та в сумі 158 202,72 грн. використана позивачем, а тому в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Особливих правових наслідків та умов не передбачено(ст.228, ст.234 ЦК України, окрім визнання цих правочинів недійсними.). З цих підстав суд застосовує односторонню реституції(часткову) в сумі неповернутих коштів за непоставлений товар та в розмірі суми позову, зменшеного позивачем та прийнятих судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що реституція полягає в поверненні коштів перерахованих за договорами, що визнаються апеляційним судом недійсними, з рахунку відповідача ОСОБА_7 „Мокряни" №6350 на казначейський рахунок позивача ОСОБА_5 УВГ №8578 грошові кошти в сумі 254 045,60 грн.

Апеляційним господарським судом встановлено, що за час звернення з позовом і до дати поновлення провадження у даній справі, відповідачем видано (повернуто із зберігання) позивачу частину товару (будівельних матеріалів) на суму 158 202,72 грн.

Станом на дату подання до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог, через відсутність будівельних матеріалів, переданих на зберігання відповідно до договору №12 від 24.03.2010 р., відповідач не повернув каменю-бутового (негабарит) 344 куб.м. на суму 58 142,88 грн. та гравійно-піщаної суміші 580 куб.м. на суму 37 700,00 грн., що разом становить вартість товару в розмірі 95 842,88 грн.

Апеляційним судом встановлено, що у звязку із частковим виконанням відповідачем договорів поставки за №7,8 від 24.03.2010 р., будівельних матеріалів, які використані позивачем, сума стягнення складе 95 842,88 грн., що стягується судом на підставі ст.216 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з рахунку сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мокряни» на казначейський рахунок ОСОБА_5 управління водного господарства 95 842,88 грн. коштів, що стягуються частково як одностороння реституція при застосуванні наслідків визнання недійсності правочинів (договорів поставки).

З врахуванням того, що суд першої інстанції не визнав недійсними договори, що повязані з предметом спору про стягнення суми, не обговорив питання застосування реституції, чим порушив норми матеріального та процесуального права, а тому дане рішення прийняте з порушенням вимог законодавства та не може залишатися в силі та підлягає з цих підстав скасуванню.

Апеляційним судом не аналізуються підстави відмови в позові судом першої інстанції, виходячи з висновку суду першої інстанції про існування між сторонами договірних правовідносин. Місцевий господарський суд зобовязаний був надати правовій оцінці укладених договорів, які за вироком суду визнані кримінальним діянням сторін.

При визнанні судом правочинів недійсними, судовий збір сплачується як зі спору з немайнового спору.

За позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину судовий збір сплачується залежно від вартості майна (суми коштів).

У випадку об'єднання відповідних вимог судовий збір підлягає сплаті з вимог як немайнового, так і майнового характеру, що має місце в даному спорі.

В п. 3.17.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що визнаючи недійсним повністю чи в певній частині пов'язаний з предметом спору договір (пункт 1 статті 83 ГПК), господарський суд за результатами розгляду справи повинен з урахуванням вимог частин першої-четвертої статті 49 названого Кодексу вирішувати питання про стягнення та розподіл відповідних сум судового збору.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від сплати судового збору.

Отже, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій обох сторін, то судовий збір покладається порівно на обидві сторони за розгляд судом вимог як немайнового, так і майнового характеру.

Як вбачається з квитанції від 15.04.2016 (а.с.68, Т2) скаржником сплачено 1581,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду справляється ставка судового збору в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

На момент подання позовної заяви, а саме 20.12.2010, діяв Декрет Кабінету Міністрів України «Про державне мито» в редакції від 27.07.2010, згідно ст. 2, якого, державне мито справлялось із позовних заяв і заяв кредиторів у справах про банкрутство, що подаються до господарських судів, та апеляційних і касаційних скарг на рішення та постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» в редакції від 27.07.2010, за подання позовних заяв майнового характеру справлялось державне мито в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а тому позивачем підставно було сплачено 2540,46 грн. державного мита.

З січня 2004 року при оподаткуванні замість поняття неоподатковуваний мінімум було введено поняття податкова соціальна пільга, яка розповсюджується лише на доходи громадян у формі заробітної плати і обмежена у використанні (використовується граничний показник доходу, для якого податкова соціальна пільга застосовується). Величина податкової соціальної пільги в 2010р. становила - 434,5 грн., а тому розмір державного мита з урахуванням зменшення позовних вимог судом першої інстанції повинно становити 2607,00 грн.

Також, апеляційний господарський суд зазначає, що враховуючи положення п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги, скаржником мало бути сплачено 2607,00 грн. / 100% * 110% = 2867,70 грн. за вимогу майнового характеру.

Що стосується вимог немайнового характеру, апеляційний суд провівши розрахунок, встановив, що за вимоги немайнового характеру в порядку п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплаті підлягає 4547,40 грн.:

1378,00 грн. * 3 (враховуючи визнання недійсними трьох договорів) = 4134,00 грн.

4134,00 грн. / 100% * 110 % = 4547,40 грн.

Загальна сума судового збору, яка підлягає сплаті становить 4547,40 грн. + 2607,00 грн./2 = 7154,40 грн. / 2 = 3577,20 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мокряни на користь Державного бюджету слід стягнути 3577,20 грн., а з ОСОБА_5 управління водного господарства на користь Державного бюджету слід стягнути 3577,20 грн.

Апеляційний господарський суд, керуючись ст.ст. ч.1 ст. 83, 99, 101, 103, 105 ГПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2016р., в справі № 10/259(10) скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 управління водного господарства задоволити частково.

Прийняти нове рішення.

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним договір поставки товару за №7 від 24.03.2010 року на закупівлю каменя бутового в кількості 1280 м.куб. на суму 216 345,60 грн., укладений між ОСОБА_5 управлінням водного господарства та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Мокряни.

Визнати недійсним договір поставки товару №8 від 24.03.2010 року на закупівлю гравійно-піщаної суміші в кількості 580 м.куб. на суму 37 700 грн., укладений між ОСОБА_5 управлінням водного господарства та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Мокряни.

Визнати недійсним договір зберігання за №12 від 24 березня 2010 року будівельних матеріалів вартістю 254 045,60 грн., укладений між ОСОБА_5 управлінням водного господарства та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Мокряни .

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мокряни (81125, вул. І. Поповича 107, код 20788591, р/р 6350, МФО 300023) на користь ОСОБА_5 управління водного господарства (81300, вул. Я. Мудрого 393, м. Мостиська, Мостиський р-н, Львівська обл., р/р 8578, код 04327399, МФО 820172) все отримане за договором поставки за №7,№8 від 24.03.2010 року в сумі 95 842,88 грн.,

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Мокряни (81125, вул. І. Поповича 107, код 20788591, р/р 6350, МФО 300023) на на рахунок отримувача (№2006 отримувач коштів УДКСУ в Личаківському районі міста Львова, банк отримувача ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача, МФО 825014) 3577,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 управління водного господарства (81300, вул. Я. Мудрого 393, м. Мостиська, Мостиський р-н, Львівська обл., р/р 8578, код 04327399, МФО 820172) на рахунок отримувача (№2006 отримувач коштів УДКСУ в Личаківському районі міста Львова, банк отримувача ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача, МФО 825014) 3577,20 грн. судового збору.

Місцевому господарському суду видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Бонк Т. Б.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 18.07.2016