ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2016 р.Справа № 922/1826/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фермерського господарства "Ідеал", м. Вовчанськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фос- Агро", м. Харків
про стягнення 63559,10 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 01.06.2016 року.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 1 від 13.06.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Ідеал" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" про стягнення 3% річних в сумі 5011,23 грн. та інфляційних втрат в сумі 58547,87 грн. за невчасну поставку товару за договором поставки № 25/07 від 25.07.2013 року.

07.06.2016 року представник позивача через канцелярію суду надав заяву (вх. № 18960), в якій зазначає про зміну відповідачем назви, а саме з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фос-Агро" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 червня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 04 липня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.07.2016 року представник позивача надав клопотання (вх. № 21590) про долучення до матеріалів справи документів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.07.2016 року представник відповідача надав заперечення на позов (вх. № 21567), в яких зазначає про відсутність підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з тим, що у відповідності до вимог чинного законодавства не передбачено нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму попередньої оплати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.07.2016 року розгляд справи було відкладено на 11.07.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.07.2016 року представник відповідача надав клопотання про долучення до матеріалів справи документів (вх. № 22610).

Представник позивача в судовому засіданні 11.07.2016 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.07.2016 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

25.07.2013 року між Фермерським господарством "Ідеал" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фос-Агро" (на даний час "Азотфострейд", відповідач) було укладено договір поставки № 25/07, у відповідності до умов якого, відповідач зобов`язується передати у власність позивача товар у кількості та на умовах визначених даним договором, а позивач зобов`язується прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 2.1 договору, кількість товару визначається додатком до договору.

Відповідно до п. 4.1 договору, оплата товару здійснюється згідно з додатками до даного договору. Оплата вартості партії товару проводиться прямим перерахуванням на поточний рахунок відповідача на підставі виставленого рахунку-фактури.

Відповідно до додатку № 1 від 25.07.2013 року до договору, оплата за товар здійснюється шляхом 100% передплати на поточний рахунок відповідача протягом 1 банківського дня з дати підписання даного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2013 року відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру на оплату в сумі 65000,00 грн.

На виконання умов вищезазначеного договору, позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 65000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 32 від 25.07.2013 року на суму 55200,00 грн. та платіжним дорученням № 33 від 25.07.2013 року на суму 9800,00 грн. (а.с. 14).

Проте, як стверджує позивач, відповідач порушив умови договору та не здійснив вчасної поставки товару.

У зв`язку з викладеним, 19.09.2013 року позивачем було направлено на адресу відповідача претензію про необхідність доставки товару у десятиденний термін.

В той час, як свідчать матеріали справи, відповідачем не було поставлено позивачу товар та повернуто кошти в сумі 65000,00 грн., перераховані в якості попередньої оплати лише 22.04.2016 року.

Оскільки грошові кошти в розмірі 65000,00грн. відповідачем було повернуто позивачу лише 22.04.2016р., позивач на суму попередньої оплати за період з 27.09.2013р. по 21.04.2016р., на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, нарахував відповідачу 3% річних в розмірі 5011,23грн. та збитки від інфляції в розмірі 58547,87грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що відповідно до ст. 625 ЦК України на попередню оплату не нараховуються 3% річних та інфляційних втрати, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.265 Господарського кодексу України).

За приписами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідальність, передбачена ст.625 Цивільного кодексу України, наступає за невиконання не будь-якого зобовязання, а саме грошового.

Проте, суд не вбачає підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми трьох процентів річних та інфляційних витрат, оскільки стягнення з відповідача суми попередньої оплати, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Такий правовий висновок зроблений у Постанові Верховного суду України від 16.09.2014р. у справі № 921/266/13-г/7, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо посилань позивача на постанову Верховного суду України № 6-113цс14 від 01.10.2014 року то суд зазначає наступне.

Предметом розгляду даної справи було стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди в сумі 780000,00 грн.

У зв`язку з чим, Верховний суд України дійшов висновку, що дане зобовязання зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобовязанням.

В даному ж випадку, предметом розгляду справи є саме нарахування 3% річних та інфляційних втрат на попередню оплату, яка не є грошовим зобов`язанням.

Отже дана постанова Верховного суду України не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Стосовно посилань позивача на постанову Верховного суду України від 02.04.2014 року по справі № 6-21цс14, суд зазначає наступне.

Предметом розгляду даної справи є договір строкового банківського вкладу, а саме стягнення 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми процентів за порушення зобов`язання.

Верховний суд України при винесенні постанови від 02.04.2014 року дійшов висновку, що за умовами укладеного сторонами договору банківського вкладу був відкритий вкладний рахунок у банківському металі, відповідно банк взяв на себе зобовязання сплатити вкладнику суму вкладу й нараховані за ним проценти в банківському металі, а не в грошових одиницях, тобто таке правовідношення не є грошовим зобовязанням, тому до спірних правовідносин не застосовуються положення ст. 625 ЦК України.

Отже дана постанова також не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки стосується відносин, що виникли з договору банківського вкладу.

Крім того, суд зазначає, що посилання позивача на те, що грошові кошти, які були повернуті відповідачем за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням спростовуються також відсутністю претензії про повернення грошових коштів, що в свою чергу також унеможливлює встановити настання строку, щодо повернення попередньої оплати.

В матеріалах справи наявна лише претензія про поставку товару (арк. спр.15), що не може вважатися грошовим зобов`язанням в розумінні статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої до стягнення з відповідача розміру 3% річних в сумі 5011,23 грн. та інфляційних витрат в сумі 58547,87 грн., а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 625, 712 Цивільного кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 13.07.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

922/1826/16