РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа №910/9410/16

За позовом: Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Івік"

про стягнення штрафних санкцій у сумі 19 934,22 грн.

Суддя Комарова О.С.

представники сторін:

від позивача: Резніченко І.А. (представник за довіреністю);

Аврамчук А.П. (представник за довіреністю);

від відповідача: Бедей Н.В. (представник за довіреністю).

У судовому засіданні 26 липня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Національний банк України, 24 травня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 81-0028/33248 від 18.04.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Івік", про стягнення штрафних санкцій у сумі 19 934,22 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2016 року порушено провадження у справі № 910/9410/16 та призначено розгляд справи на 14.06.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 року розгляд справи відкладено на 12.07.2016 року.

У судовому засіданні 12.07.2016 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, яку було долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строку вирішення спору на 15 днів та оголошено перерву в судовому засіданні на 26.07.2016 року.

Через відділ діловодства суду від 21.07.2016 року від позивача надійшла заява, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Заява була долучена судом до матеріалів справи.

У судове засідання 26.07.2016 року представники сторін з'явились. Представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, дали пояснення по суті спору та надали заперечення до заяви про застосування строків позовної давності. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, дав пояснення по суті спору, підтримав раніше подану заяву про застосування строку позовної давності.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Івік" (далі - позивач, виконавець) та Національним банком України (далі - відповідач, замовник) (разом - сторони) укладено договір № 14-07-316 (копія договору наявна в матеріалах справи, по тексту - Договір) відповідно до п. 1.1 якого Замовник доручає, а Виконавець у межах договірної ціни (додаток 1) дає на свій ризик та власними силами і засобами у строки, обумовлені в цьому договорі, послуги з поточного ремонту енергетичних мереж Монетного двору корпусу №7 Банкнотно-монетного двору Національного банку України (далі- Послуги) за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 7 (далі - Об'єкт), в обсягах, передбачених кошторисною документацією: (додаток 2), з дотриманням діючих будівельних норм і правил.

За приписами п.п. 2.1, 2.3 договору строк надання Виконавцем Послуг за цим договором становить - протягом 40 (сорока) календарних днів з дати підписання цього договору уповноваженими особами Сторін. Датою надання Виконавцем Послуг у повному обсязі вважається дата підписання уповноваженими особами Сторін акта про приймання-передавання наданих Послуг у повному обсязі (далі - Акт про приймання-передавання). Акт про приймання-передавання складається на підставі підписаних уповноваженими особами Сторін актів за формою № КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт" та довідок за формою № КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати".

Відповідно до п. 3.1 договору загальна вартість за цим договором становить 236 080,20 грн., у тому числі ПДВ 20% - 39 346,70 грн.

Умовами розділу 4 передбачено, що замовник здійснює оплату, за фактично надані Послуги, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати підписання уповноваженими особами Сторін. Акта про приймання-передавання. Оплата здійснюється за умови наявності в Акті про приймання - передавання посилання на повний номер, і дату укладення цього договору останнього договору про внесення змін до цього договору), вартості наданих Послуг.

Відповідно до п.7.2. договору у разі затримки строків надання Послуг (кінцевого терміну) з вини виконавця, він сплачує Замовнику на його вимогу протягом: 10 (десяти) робочих днів з дати отримання цієї вимоги штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачуються штрафні санкції, від загальної вартості договору за кожний день прострочення.

Позивач зазначив, що відповідач 29.12.2014 року повідомив позивача про неможливість надання послуг у встановлений договором строк, а саме до 04.01.2015 року, та як наслідок, приймання послуг позивачем було здійснено 23.03.2015 року, що підтверджується підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат КБ-3 за березень 2015 року та актом приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за березень 2015 року (копії довідки та акту наявні в матеріалах справи).

Таким чином, на думку позивача, строк порушення умов договору складає 77 календарних днів у зв'язку з чим позивачем було нараховано відповідачу штрафні санкції в розмірі 19 934,22 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Як уже було встановлено судом, 25 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Івік" та Національним банком України укладено договір №14-07-316 відповідно до п. 1.1 якого Замовник доручає, а Виконавець у межах договірної ціни (додаток 1) дає на свій ризик та власними силами і засобами у строки, обумовлені в цьому договорі, послуги з поточного ремонту енергетичних мереж Монетного двору корпусу №7 Банкнотно-монетного двору Національного банку України за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 7, в обсягах, передбачених кошторисною документацією: (додаток 2), з дотриманням діючих будівельних норм і правил.

За приписами п.п. 2.1, 2.3 договору строк надання Виконавцем Послуг за цим договором становить - протягом 40 (сорока) календарних днів з дати підписання цього договору уповноваженими особами Сторін. Датою надання Виконавцем Послуг у повному обсязі вважається дата підписання уповноваженими особами Сторін акта про приймання-передавання наданих Послуг у повному обсязі (далі - Акт про приймання-передавання). Акт про приймання-передавання складається на підставі підписаних уповноваженими особами Сторін актів за формою № КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт" та довідок за формою № КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати".

Відповідно до п. 3.1 договору загальна вартість за цим договором становить 236 080,20 грн., у тому числі ПДВ 20% - 39 346,70 грн.

Умовами розділу 4 передбачено, що замовник здійснює оплату, за фактично надані Послуги, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати підписання уповноваженими особами Сторін. Акта про приймання-передавання. Оплата здійснюється за умови наявності в Акті про приймання - передавання посилання на повний номер, і дату укладення цього договору останнього договору про внесення змін до цього договору), вартості наданих Послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 17.12.2014 року листом № 274/12/01 повідомив позивача про неможливість надання послуг у встановлений договором строк, а саме до 04.01.2015 року, та як наслідок, приймання послуг позивачем було здійснено 23.03.2015 року, що підтверджується підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат КБ-3 за березень 2015 року та актом приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за березень 2015 року (копії довідки та акту наявні в матеріалах справи).

Однак, судом встановлено, що 12.07.2016 року відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності у зв'язку з тим, що на думку відповідача, позивач пропустив строк для подачі позову до суду про стягнення штрафних санкцій відповідно до спірного договору на підставі того, що обов'язком відповідача було виконати підрядні роботи не пізніше 04.01.2015 року, проте ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), а відтак, відповідач вважає, що прострочення виконання зобов'язання почалось ще 06.01.2015 року, а отже і строк для подання позову до суду закінчився 04.01.2016 року.

Позивач не погодився із твердженнями відповідача, мотивуючи це тим, що акти КБ-2в та КБ-3 були підписані сторонами 23.03.2015 року, а тому позивач мав право на вимогу про виконання зобов'язання щодо сплати штрафних санкцій, тому 30.04.2015 року відправив відповідачу претензію щодо сплати штрафних санкцій, у якій надав йому строк для сплати протягом 10 робочих днів з дати отримання претензії. Відповідно до листа від ТОВ «Івік» від 08.05.2015 року, №б/н претензію Відповідач отримав 05.05.2016 року, тому строк оплати штрафних санкцій за зобов'язанням сплив через 10 робочих днів, а саме 20.05.2015 року, відповідно строк позовної давності сплив 21.05.2016 року. Позивач також зазначив, що пред'явлений позивачем позов вважається поданим 20.05.2016 року, отже, позивач вважає, що встиг подати позов в межах строку позовної давності.

Проте, суд не погоджується з доводами позивача, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до суду 20.05.2016 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, а відтак строк спеціальної позовної давності закінчився ще в січні 2016 року, що тягне за собою відмову в позові з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 257 вказаного Кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

Разом з цим, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 зазначеного Кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до п.1.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п. 3.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013року щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Враховуючи зроблені судом висновки про наявність порушених прав позивача, оцінивши доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності, господарський суд вважає за необхідне застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення пені та наслідки її спливу при розгляді справи.

При цьому, господарський суд виходить з того, що згідно з положенням п. 2.1 договору відповідач був зобов'язаний виконати підрядні роботи не пізніше 04.01.2015 року.

За приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст.261 вказаного Кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

За приписами п.4.3 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Як було зазначено судом вище, згідно з п.7.2. договору у разі затримки строків надання Послуг (кінцевого терміну) з вини виконавця, він сплачує Замовнику на його вимогу протягом: 10 (десяти) робочих днів з дати отримання цієї вимоги штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачуються штрафні санкції, від загальної вартості договору за кожний день прострочення.

Отже, позовну давність тривалістю в 1 рік стосовно вимог позивача про стягнення пені необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо з урахуванням ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, суд дійшов висновку про сплив позовної давності на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій в розмірі 19 934,22 грн., а тому позовні вимоги, з урахуванням викладених норм чинного законодавства, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судові витрати позивача щодо сплати судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 29.07.2016 року.

Суддя О.С. Комарова