ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2016 р. Справа № 922/1030/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю прокурора - Ногіної О.М., службове посвідчення №032167 від 11.02.2015 року та представників учасників судового процесу:

першого позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №53 від 13.04.2016 року;

другого позивача ОСОБА_2, за довіреністю №12-204 від 14.12.2015 року;

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 21.03.2016 року, ОСОБА_4, за довіреністю б/н від 07.04.16 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариств з обмеженою відповідальністю Аптека №21 П3 (вх. № 1465 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 12 травня 2016 по справі № 922/1030/16

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі:

1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків,

2. Харківської дирекції Українського державного підприємства державного зв'язку "Укрпошта", м. Харків

до Товариств з обмеженою відповідальністю Аптека №21 П3, м. Харків

про зобовязання повернути майно та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.05.2016 року по справі № 922/1030/16 (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено. Зобов'язано ТОВ "Аптека № 21 ПЗ" повернути Харківській дирекції Українського державного підприємства державного зв'язку "Укрпошта" нежитлові приміщення кім. №86, 87, 128-135, у цокольному поверсі 8-поверхової будівлі пошти, пам'ятка архітектури, (згідно додаткової угоди до основного договору оренди №1 від 09.02.2010 року) загальною площею 88,2 кв. м. розташовані за адресою: м. Харків, Привокзальна площа, 2. Виселено ТОВ "Аптека № 21 ПЗ" з нежитлових приміщень кім. №86, 87, 128-135, у цокольному поверсі 8-поверхової будівлі пошти, пам'ятка архітектури, (згідно додаткової угоди до основного договору оренди №1 від 09.02.2010 року) загальною площею 88, 2 кв. м. розташовані за адресою: м. Харків, Привокзальна площа, 2. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека № 21 ПЗ" на користь прокуратури Харківської області судовий збір у розмірі 2756,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю Аптека № 21 П3 звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2016 року по справі №922/1030/16, продовжити згідно пункту 10.9 термін дії договору оренди №3309-Н від 16.03.2007 року та додаткової угоди №4 від 21.05.2013 року на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, а саме з 16.12.2015 року по 16.11.2018 року.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до апеляційного провадження.

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2016 року по справі № 922/1030/16 було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом.

Присутній у судовому засіданні уповноважений представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області зазначив, що рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2016 року по справі №922/1030/16 було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом.

Крім того, до апеляційного суду надійшли додаткові письмові пояснення Фонду, в яких останній заперечує проти доводів викладених в апеляційній скарзі.

Харківська дирекція Українського державного підприємства державного зв'язку "Укрпошта" у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що рішення господарського суду Харківської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2016 року по справі № 922/1030/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 01.08.2000 року між Харківською дирекцією УДППЗ "Укрпошта" та ТОВ "Аптека № 21 ПЗ" було укладено договір № 19/105 оренди нежитлового приміщення загальною площею 96,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, площа Привокзальна, 2 для розміщення аптеки.

16.03.2007 року, шляхом укладення додаткової угоди, договір було викладено у новій редакції та присвоєно номер 3309-Н.

Згідно з пунктом 1.1 договору №3309-Н орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне визначене майно - нежитлові приміщення кім. №86,87,128-135 у цокольному поверсі 8-поверхової будівлі пошти, пам'ятка архітектури, загальною площею 96,6 кв.м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Привокзальна, 2, що знаходиться на балансі Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Відповідно пункту 10.1. строк дії договору № 3309-Н від 16.03.2007 року встановлено в 2 роки 11 місяців.

На виконання умов договору, орендодавець 16.03.2007 року передав орендарю приміщення, які були предметом договору оренди. Даний факт підтверджується актом прийому-передачі, який міститься в матеріалах справи.

У подальшому, строк договору подовжувався кілька разів, останнє подовження строку дії договору N3309-Н встановлено додатковою угодою № 4 від 21.05.2013 року, якою дію зазначеного договору продовжено до 16.12.2015 року.

09.09.2015 року ХД УДППЗ "Укрпошта" направило до регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області лист з проханням припинити договір оренди №3309-Н від 16.03.2007 року у зв'язку з наміром використовувати приміщення для власних потреб.

Фонд направив відповідачеві листа за №06-4059 щодо відсутності намірів подовжувати термін дії договору оренди № 3309-Н від 16.03.2007 року та висловив необхідність повернення майна балансоутримувачу.

Аналогічні попередження щодо необхідності повернення майна та заперечень щодо продовження терміну дії договору містяться в листі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Харківській області за №31-5458.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на те, що після отримання від позивача листів з повідомленням про відсутність наміру продовжувати дії спірного договору, відповідач продовжує використовувати орендоване майно після закінчення строку дії договору оренди (16.12.2015 року), у звязку з чим просить суд у відповідності з вимогами статті 764 Цивільного кодексу України та статті 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю Аптека №21 П3 повернути орендовані приміщення та висилити останнього із нежитлових приміщень кім. №86,87,128-135 у цокольному поверсі 8-поверхової будівлі пошти, пам'ятка архітектури, загальною площею 96,6 кв.м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Привокзальна, 2, що знаходиться на балансі Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачений актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає його договором найму (оренди) приміщень.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського Кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Колегією суддів встановлено, що об'єкт оренди за договором №19/105 від 01.08.2000 року перебуває у державній власності та знаходиться на балансі ХДУДПДЗ "Укрпошта".

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частина 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до пункту 10.1 в редакції додаткової угоди від 21.05.2013 року №4 договір продовжено строком на 2 роки 11 місяців, тобто з 16.01.2013 року до 16.12.2015 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.9 договору).

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З даної статті вбачається, що строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.2009 року у справі № 51/17).

Статтею 764 ЦК України визначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення власника майна.

Згідно зі статті 7 Закону України „Про приватизацію державного майна" державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Положенням про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженим наказом Фонду державного майна України №678 від 15.05.2012 року встановлено, що регіональне відділення Фонду державного майна України (далі - регіональне відділення) утворюється в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом Фонду державного майна України (далі - Фонд), що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління. Регіональні відділення підпорядковуються Фонду. Фонд, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації. Завданням регіонального відділення є реалізація повноважень Фонду, зокрема державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

У звязку з тим, що майно, яке було передано у користування відповідача є державним, компетентним органом уповноваженим висловлювати свої заперечення щодо продовження орендних договірних відносин виступає Фонд державного майна України.

Волевиявлення Фонду щодо припинення договірних відносин і повернення об'єкту оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, підтверджується листом за №06-4059 та листом за №31-5458, які були направлені на адресу орендаря до закінчення строку дії договору оренди.

Якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (пункт 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

Приписами частини 2 статті 291 ГК України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Враховуючи, що позивач висловив свої заперечення проти продовження дії договору оренди, додатковий договір відповідно до умов пункту 10.7 додаткового договору не укладений, договір оренди припинив свою дію.

Безпідставним вважає судова колегія твердження скаржника про порушення ХДУДПДЗ "Укрпошта" строків повідомлення відповідача про відмову від продовження дії договору оренди.

Зокрема, у листі від 23.12.2015 року №18 відповідач посилається на доручення Мінінфраструктури №1017/16/11-12 від 16.10.2012 року, та зазначає, що документи про згоду або відмову щодо продовження договору оренди нерухомого майна, яке обліковується на балансі підприємства потрібно направляти не пізніше ніж за 110 днів до закінчення терміну дії договору.

Проте колегія суддів не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на наступне.

Так, у частині 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендодавець про наявність у нього таких заперечень повинен висловити у заяві про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору. Лише відсутність такої заяви є підставою вважати договір продовженим.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється, і відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (пункт 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.06.2008 року № 2-11/9948-2007, від 18.08.2009 року № 2/385; у постанові Вищого господарського суду України від 05.02.2014 року у справі № 907/669/13.

Отже, для припинення договору оренди достатнім є вираження стороною в обумовлений законом строк своєї волі у формі заяви про небажання продовжувати орендні відносини. При цьому, законодавчо на орендодавця покладається лише обов'язок зробити заяву про відсутність у нього намірів продовжувати орендні правовідносини і не встановлено, у який спосіб він повинен пред'явити (зробити, повідомити) таку заяву.

У сфері орендних відносин усталеною є практика надсилання відповідної письмової заяви рекомендованим листом за адресою місцезнаходження (місця проживання) орендаря, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, або за іншою поштовою адресою, що була повідомлена орендарем в установленому порядку.

В контексті наведеного вбачається, що наявність документального підтвердження направлення заяви про припинення договору на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

Відповідно до пункту 66 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 , у разі відправляння згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії, що включається до одного списку, кількість примірників списків та необхідність подання їх в електронному вигляді визначається оператором поштового зв'язку.

Відповідно до пункту 3.8.2.1 Порядку пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 12.05.2006 року №211, якщо список згрупованих поштових відправлень ф. 103 складено на двох і більше аркушах, працівник поштового зв'язку ставить на них відбиток календарного штемпеля дня приймання поштових відправлень, а на останньому, крім того, розписується.

На прийняті згруповані поштові відправлення за списками ф. 103, складеними однією юридичною особою, видається один розрахунковий документ, або на кожний список - окремі розрахункові документи. При прийманні рекомендованих відправлень в касовому чеку (розрахунковій квитанції) зазначаються: номер списку, найменування відправника, вид поштових відправлень, їхня кількість, форма оплати, сума плати за пересилання. На послуги поштового зв'язку щодо поштових відправлень (написання адреси, заповнення списку ф. 103, упакування тощо) відправнику видається окремий розрахунковий документ. Розрахунковий документ разом із копією списку ф. 103 видається відправнику (п.3.8.2.3. Порядку пересилання поштових відправлень).

В справі відсутні описи вкладення у цінний лист та фіскальні чеки на підтвердження направлення Фондом на адресу відповідача письмових документів про припинення договірних стосунків у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди.

Однак зі змісту листів відповідача №18 від 23.12.2015 року та №16 від 18.12.2015 року вбачається, що останній отримував повідомлення Фонду щодо відсутності наміру продовжувати договір оренди.

Відтак, Фондом обов'язок щодо здійснення відповідної заяви в обумовлений законом строк шляхом її надсилання адресу відповідача виконаний.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач надав до матеріалів справи лист РВ ФДМУ по Харківській області від 12.02.2016 року №31-693, в якому вказано, що Фонд вважає договір оренди чинним.

Проте зазначений лист був сформований Фондом поза межами місячного строку, встановленого нормами чинного законодавства, а тому не може слугувати підставою для продовження орендних відносин між сторонами.

При цьому, за змістом інших листів Фонду, які містяться в матеріалах справи, вбачається беззаперечна позиція щодо припинення вказаного договору, з посиланням на позицію ХДУДПДЗ "Укрпошта".

В свою чергу, викладені у апеляційній скарзі доводи свідчать про помилкове ототожнення відповідачем правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого частиною 2 статті17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту укладення договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (частина 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), реалізація якого здійснюється шляхом укладення договору на новий термін, і в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Враховуючи вимоги частини 1 статті 777 ЦК України, частини 1 статті 285 ГК України та частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", слід зазначити, що реалізація орендарем переважного права перед іншими претендентами на оренду цього ж майна після закінчення строку дії договору оренди, можлива лише у разі наявності у орендодавця наміру подальшого передання цього майна в оренду і виключно шляхом укладення нового договору оренди у порядку, передбаченому законодавством.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, договірні відносини між сторонами за спірним договором відсутні, оскільки останній припинив свою дію в зв'язку із закінченням строку на який його було укладено, Фонд висловив свої заперечення з приводу продовження орендних правовідносин з відповідачем, а тому договір не може бути продовжений, в звязку з чим, доводи скаржника про автоматичне поновлення договору оренди не приймаються до уваги колегії суддів.

Посилання скаржника на неправильне застосування судом попередньої інстанції норми частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з огляду на порушення його переважного права на продовження договору оренди, спростовуються змістом зазначеної норми, адже, переважне право на продовження (укладення) договору оренди на новий термін може бути реалізоване лише перед іншими претендентами на оренду і за інших рівних умов, а у випадку недосягнення згоди щодо умов договору, переважне право орендаря на укладення договору на новий термін припиняється.

Сплату орендних платежів за користування майном, не можна розцінювати як згоду орендодавця на пролонгацію договору оренди, оскільки позивач сплачував кошти за фактичне користування майном. Здійснення платежів не є підставою продовження договору, термін дії якого закінчився.

Крім того, потрібно відмітити те, що згідно частиною статті 321 ЦК України: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Колегія суддів відзначає, що Закон України „Про оренду державного та комунального майна" не містить обов'язку орендодавця надавати будь-які докази того, що він планує використовувати своє майно для власних потреб.

Отже, з'ясування мотивів поведінки орендодавця та встановлення в залежність від них обмежень для реалізації права власності суперечитимуть приписам частини 1, 2 статті 321 ЦК України.

Що стосується пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 року № 12, то рекомендація про необхідність дослідження обставин, пов'язаних з наміром власника використовувати майно, має на меті недопущення судами випадків, в яких, заявляючи про намір використовувати майно для власних потреб, власник фактично планує отримання прибутку від передачі в оренду іншій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, Фонд державного майна в своєму бажанні повернути в користування окреме індивідуально визначене майно (нежитлові приміщення площею 96,6 кв. м) є послідовним, про що свідчать декілька тотожних за змістом листів на адресу відповідача, а тому, за відсутності доказів зворотного, у суду немає підстав вважати такі дії останнього направленими на зміну орендаря з метою отримання прибутку від передачі в оренду окремо визначеного нерухомого майна іншій особі.

Отже, враховуючи, що прокурором та позивачами доведено за допомогою належних та допустимих доказів повідомлення відповідача у встановлені строки про відсутність згоди орендодавця на продовження договору оренди, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанцій, що договір оренди № 3309-Н від 16.03.2007 року на підставі норми ч 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є припиненим.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно із пунктом 2.5 договору оренди у разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю. Орендар повертає майно балансоутримувачу аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором; майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі; обов'язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Пунктом 5.7 договору оренди передбачено, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов'язується повернути балансоутримувачу орендоване мано у належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду.

Виходячи з наведених положень договору, об'єкт оренди мав бути повернутий відповідачем позивачу негайно після припинення дії договору оренди, а саме 16.12.2015 року. При цьому ініціювати процедуру повернення майна з орендного користування та складати акт приймання-передачі майна за умовами договору зобов'язаний відповідач.

Після припинення дії договору, відповідач продовжував користуватись об'єктом оренди без належної правової підстави, при невиконанні свого зобов'язання повернути об'єкт оренди по закінченню строку дії договору, що передбачено умовами договору та частиною 1 статті 785 ЦК України.

Позовні вимоги, пов'язані з прийняттям майна з оренди (за наслідками припинення відповідного договору оренди), узгоджуються з приписом пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України, яким передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як примусове виконання обов'язку в натурі.

Враховуючи, що зазначений договір оренди припинився у зв'язку із закінченням строку його дії та наявністю заперечень орендодавця щодо продовження строку користування об'єктом оренди, у відповідача відсутні правові підстави для подальшого перебування у займаному приміщенні, у звязку з чим колегія суддів вважає позовні вимоги в частині виселення відповідача зі спірного приміщення обґрунтованими.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при розгляді справи та прийнятті оспорюваного рішення порушені норми процесуального права, а саме, не надано можливості ознайомитись із письмовими поясненнями Фонду та прокурора, спростовуються викладеним нижче.

Частиною 2 статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом.

Однак, відповідач, правами наданими йому Господарським процесуальним кодексом України, як учаснику судового процесу, зокрема, правом на ознайомлення з матеріалами справи та надання заперечень проти доводів інших учасників процесу, не скористався, з матеріалами справи, в якій знаходяться, подані прокурором та позивачами письмові пояснення не знайомився.

При цьому, колегія суддів зазначає, що стаття 59 ГПК України не передбачає обовязку направлення сторонами у справі (зокрема, позивачами та прокурором) на адресу відповідача письмові заперечення на відзив.

Відповідно до частини 1, 3 статті 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

У позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функцій у спірних відносинах.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року №3-рп/99 у справі №1-1/99 розяснено поняття "органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" як орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до частини 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

У статті 36-1 Закону України "Про прокуратуру" зазначено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Колегія суддів вважає, що прокурор з метою забезпечення ефективного використання обєктив, що належать державі, вірно визначив орган, в інтересах якого подає позов в даній справі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області та ХДУДПДЗ "Укрпошта" та належним чином обґрунтував порушення економічних та майнових інтересів держави у спірних правовідносинах по даній справі.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 12.05.2016 року по справі № 922/1030/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Аптека № 21 П3 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аптека №21 П3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12 травня 2016 року по справі № 922/1030/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.