КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2016 р. Справа№ 910/8788/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Хрипуна О.О.

Гаврилюка О.М.

за участю представників:

від позивача: Ємець Ю.В.

від відповідача : Сімоніка І.Б.

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Експрес-Банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 по справі №910/8788/16 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Експрес-Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про розірвання договору від 31.03.2004 № 547 та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - Фонд) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Експрес-Банк" (далі - Банк) про розірвання договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547 та зобов'язання Банку повернути державне нерухоме майно - частину нежилого приміщення, загальною площею 77,83 кв.м., розміщене за адресою: 01034, м. Київ, вул. Лисенка, 6 (перший поверх адміністративної будівлі літера "А", кімнати №№ 20б, 20а,22).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 провадження по справі № 910/8788/16 припинено на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала мотивована тим, що належних і допустимих доказів належного виконання Договору суду не подано, у зв'язку з чим, позивач правомірно звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою та просив розірвати Договір та зобов'язати Банк повернути нерухоме майно. Разом з тим, з переліку майна Товариства, який поданий останнім у судовому засіданні 14.06.2016, тобто після подання Фондом позовної заяви до Господарського суду міста Києва (18.05.2016), вбачається, що спірне майно входить до статутного капіталу Товариства. Судом встановлено, що: відповідач і третя особа 20.02.2016 уклали додатковий договір № 547/08 до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 31.03.2004 № 547, додатковий договір від 12.04.2016 до договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004, за якими, зокрема, продовжили строк дії договору до 30.06.2016 включно; Банк здійснював перерахування орендної плати на користь третьої особи, що підтверджується банківськими виписками та платіжними дорученнями. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку про припинення провадження у справі з посиланням на припис п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, ПАТ «АБ «Експрес-Банк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 по справі № 910/8788/16, а справу передати для подальшого розгляду до місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувану ухвалу прийнято з порушенням норм процесуального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт наголошує на тому, що орендоване відповідачем нерухоме майно з 21.10.2015 є власністю ПАТ «Українська залізниця» внаслідок внесення його до статутного капіталу наведеного товариства, і, відповідно, до ПАТ «Українська залізниця» перейшли права орендодавця нерухомого майна. Отже, станом на день подання позивачем позовної заяви до Господарського суду міста Києва (18.05.2016), Регіональне відділення Фонду державного майна України не було органом, який здійснює розпорядження орендованим відповідачем майном, та стороною договору оренди, а заявлені позовні вимоги розірвання договору оренди внаслідок несплати орендних платежів з січня 2016 по березень 2016 року - заявлені за період, в якому відповідач здійснював оплату за користування орендованим майном вже на користь третьої особи. Таким чином, апелянт наголошував на тому, що предмет спору був відсутній і до подачі позову, що свідчить про наявність обумовлених законом підстав для відмови у позові, а не припинення провадження. Також, апелянт не погоджувався з покладенням на нього сум судового збору.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/8788/16 для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Експрес-Банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 по справі №910/8788/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2016, поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження ухвали, апеляційну скаргу ПАТ "Акціонерний банк "Експрес-Банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 по справі №910/8788/16 прийнято до провадження, порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 20.07.2016.

В судовому засіданні 20.07.2016 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив суд оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - скасувати, а справу направити для подальшого розгляду до Господарського суду міста Києва.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.07.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, вказував на те, що оскаржувана ухвала винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу, поданому через канцелярію Київського апеляційного господарського суду, позивач вказував про те, що на момент подання Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву позовної заяви до Господарського суду міста Києва про розірвання договору оренди та повернення орендованого майна, позивачу не було відомо про наявність додаткового договору від 20.02.2016 № 547/08, у зв'язку з чим нарахування орендної плати продовжувалось згідно умов договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач вказував на те, що додатковий договір від 20.02.2016 № 547/08 укладений з порушенням вимог чинного законодавства; згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ПАТ "Українська залізниця" не зареєстровані об'єкти, які передані в оренду по договору від 20.02.2016 № 547/08.

Третя особа в судове засідання 20.07.2016 представників не направив, причин неявки суд не повідомив. Про розгляд апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 повідомлений належним чином (поштове повідомлення про вручення 399).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.5 ст.106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Як встановлено Київським апеляційним господарським судом, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - Фонд) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Експрес-Банк" (далі - Банк) про розірвання договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547 та зобов'язання Банку повернути державне нерухоме майно - частину нежилого приміщення, загальною площею 77,83 кв.м., розміщене за адресою: 01034, м. Київ, вул. Лисенка, 6 (перший поверх адміністративної будівлі літера "А", кімнати №№ 20б, 20а,22).

Позов мотивований тим, що відповідачем всупереч умов укладеного з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547, не здійснювались орендні платежі за користування нерухомим майном державної власності з січня по березень 2016 включно, у зв'язку з чим позивачем з посиланням на приписи ст.ст. 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст.ст. 526, 651,762 Цивільного кодексу України та п. 10.8 договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547 заявлено вимоги про розірвання вказаного договору на повернення орендованого за ним державного нерухомого майна на користь позивача.

В свою чергу, відповідач у письмовому відзиві на позов вказував про наявність правових підстав для відмови у позові, оскільки орендоване відповідачем нерухоме майно з 21.10.2015 є власністю ПАТ «Українська залізниця» внаслідок внесення його до статутного капіталу наведеного товариства, і, відповідно, до ПАТ «Українська залізниця» перейшли права орендодавця нерухомого майна. Отже, станом на день подання позивачем позовної заяви до Господарського суду міста Києва (18.05.2016), Регіональне відділення Фонду державного майна України не було органом, який здійснює розпорядження орендованим відповідачем майном, та стороною договору оренди, а заявлені позовні вимоги розірвання договору оренди внаслідок несплати орендних платежів з січня 2016 по березень 2016 року - заявлені за період, в якому відповідач здійснював оплату за користування орендованим майном вже на користь третьої особи, у зв'язку з чим заборгованість з орендної плати за період з січня по березень 2016 року включно у нього була відсутня на момент звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 провадження по справі № 910/8788/16 припинено на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала мотивована тим, що належних і допустимих доказів належного виконання Договору суду не подано, у зв'язку з чим, позивач правомірно звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою та просив розірвати Договір та зобов'язати Банк повернути нерухоме майно. Разом з тим, з переліку майна Товариства, який поданий останнім у судовому засіданні 14.06.2016, тобто після подання Фондом позовної заяви до Господарського суду міста Києва (18.05.2016), вбачається, що спірне майно входить до статутного капіталу Товариства. Судом встановлено, що: відповідач і третя особа 20.02.2016 уклали додатковий договір № 547/08 до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 31.03.2004 № 547, додатковий договір від 12.04.2016 до договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004, за якими, зокрема, продовжили строк дії договору до 30.06.2016 включно; Банк здійснював перерахування орендної плати на користь третьої особи, що підтверджується банківськими виписками та платіжними дорученнями. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку про припинення провадження у справі з посиланням на припис п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Проте, з наведеними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, вважає їх такими, що не вдповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно п. 1-1 ч. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Ч. 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 21 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Ч. 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Абзац перший підпункту 4.4 пункту 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначає, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Також, абзацом третім підпункту 4.4 пункту 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлено, що припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що припис п. 1-1 ч. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України містить умову, згідно якої провадження у справі припиняється, якщо відсутній предмет спору.

При цьому, предметом спору є об'єкт спірного правовідношення, певне благо, відносно якого виник спір між позивачем та відповідачем.

У справі №910/8788/16 предметом спору, тобто об'єктом спірного правовідношення, є наявність або відсутність обумовлених законом та договором оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547 підстав щодо реалізації відповідачем права оренди нерухомого майна, яке на момент його передачі в оренду належало до державної власності, та виконання ним обов'язку орендаря зі своєчасної сплати орендної плати, і щодо якого позивачем наголошується на порушенні відповідачем своїх зобов'язань зі сплати орендної плати за період з січня по березень 2016 року включно і наявності на підставі цього обумовлених законом (ст.ст. 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст.ст. 526, 651,762 Цивільного кодексу України) та договором оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547 (пункт 10.8) підстав для розірвання та повернення об'єкта оренди позивачу. В свою чергу, відповідач заперечував обставини наявності як заборгованості зі сплати орендних платежів за вказаний період, так і заперечував наявність у позивача прав орендодавця нерухомого майна у зв'язку з набуттям таких прав третьою особою ще у вересні 2015 року, і, відповідно, відсутності у позивача правових підстав для звернення з позовом у травні 2016 року та відсутності предмету спору ще до звернення з відповідним позовом.

Тобто, між сторонами спору на даний час існує предмет спору, який випливає з наявності або відсутності між сторонами певного правовідношення з оренди нерухомого майна з урахуванням приписів ст.ст. 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст.ст. 526, 651,762 Цивільного кодексу України та умов договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547. При цьому, неврегульованим між сторонами є питання як щодо наявності або відсутності у відповідача перед позивачем обов'язку зі сплати орендних платежів за заявлений період, так і питання щодо чинності договору від 20.02.2016 № 547/08, щодо якого позивач наголошує на його нечиннності, а також статусу орендованого нерухомого майна, і відповідно, існує спір щодо наявності /відсутності обумовлених законом підстав щодо розірвання договору оренди нерухомого майна від 31.03.2004 № 547 та наявності або відсутності у відповідача обов'язку перед позивачем щодо повернення нерухомого майна.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що подані кожною стороною докази щодо підтвердження (за твердженням як позивача, так і відповідача) певних обставин мають бути досліджені під час вирішення даного господарського спору по суті з відповідною правовою оцінкою на стадії удового розгляду, тобто суд першої інстанції не позбавлений можливості вирішити спір по суті, виходячи з наявних матеріалів справи та фактичних доказів наданих сторонами, з урахуванням припису процесуального закону, що на кожну з сторін спору покладається обов'язок доказування її вимог та заперечень щодо предмету спору.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що предмет спору у справі №910/8788/16 не припинив існування в процесі розгляду справи, у зв'язку з чим підстави для припинення провадження у справі згідно з п.1-1 ч. 1 ст. статті 80 Господарського процесуального кодексу України - у місцевого господарського суду були відсутні, у зв'язку з чим винесена ухвала Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 про припинення провадження по справі №910/8788/16 підлягає скасуванню, а справа направленню до місцевого господарського суду для подальшого розгляду.

Також, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

За змістом рішення Конституційний Суд України від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття "право" та "охоронюваний законом інтерес" особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно- смисловому зв'язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально- правовим засадам.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження матеріалами справи. Натомість, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення провадження у справі з посиланням на п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, що є підставою для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 про припинення провадження по справі №910/8788/16 в силу вимог п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України, і направлення справи №910/8788/16 до суду першої інстанції для її подальшого розгляду.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 99, 103, 104, 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Експрес-Банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 по справі №910/8788/16 - задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 по справі №910/8788/16 - скасувати.

3. Справу Господарського суду міста Києва №910/8788/16 - направити до суду першої інстанції для її подальшого розгляду.

4. Матеріали справи №910/8788/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.О. Хрипун

О.М. Гаврилюк