ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року Справа № 903/67/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Прокопанич Г.К.

суддів Васищака І.М.

Могила С.К.

за участю представників:

Позивача: Стеценка Г.С - керівника; Бондаренка В.Г., дов. від 12.11.2105 № б/н;

Відповідача: Парицької Н.О., дов. від 13.11.2015 № 01/11089;

розглянувши касаційну скаргу приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" на рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2016

у справі № 903/67/16 господарського суду Волинської області

за позовом приватного вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж"

до приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту

про стягнення 113 419,49 грн.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 приватний вищий навчальний заклад "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" звернувся до господарського суду Волинської області з позовом до приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту, просив (з урахуванням заяви про уточнення резолютивної частини позову від 28.03.2016) стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 60 450,00 грн., 4 908,54 грн. 3% річних та 48 064,35 грн. інфляційних втрат (т. 1, а.с. 3-11).

Позовні вимоги мотивовано посиланням на приписи ст. ст. 1212, 625 ЦК України.

Заявою від 28.03.2016 відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності (т. 1, а.с. 124-126).

Рішенням господарського суду Волинської області від 14.04.2016 (суддя Сур'як О.Г.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 (головуючий Коломис В.В., судді Савченко Г.І., Тимошенко О.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту на користь приватного вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" 60 450,00 грн. безпідставно отриманих коштів, 4 908,54грн. 3% річних, 48 047,75 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, приватний вищий навчальний заклад "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просив оскаржені судові рішення скасувати та прийняти нове про відмову у позові, посилаючись на порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 касаційну скаргу приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.08.2016.

У відзиві на касаційну скаргу приватний вищий навчальний заклад "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просить залишити їх без змін, а скаргу - без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що приватним вищим навчальним закладом "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" за період з 15.01.2010 по 27.09.2010 було перераховано Луцькому біотехнічному інституту приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" грошові кошти на суму 365 000,00 грн. з призначенням платежів "позика згідно договору", що підтверджується банківськими виписками.

Водночас, приватним вищим навчальним закладом "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" у період з 26.02.2010 по 11.04.2012 було перераховано на рахунок приватного вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" 300 850,00 грн. з призначенням платежу "повернення позики", що підтверджується банківськими виписками.

Судами встановлено, що будь-яких письмових договорів між сторонами не укладалось.

Листом від 15.04.2012 приватний вищий навчальний заклад "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти у розмірі 60 450,00 грн. як такі, що сплачені без достатньої правової підстави.

У відповіді від 29.04.2012 на вищевказаний лист Луцький біотехнічний інститут повідомив, що кошти у розмірі 60 450,00 грн. буде повернуто відразу за наявності на рахунках вільних обігових коштів.

У зв'язку з невиконанням відповідачем вимог щодо сплати позивач 08.05.2013 надіслав вимогу (претензію), в якій просив невідкладно, але не пізніше 17.05.2013 повернути грошові кошти.

Вищевикладене стало підставою для звернення приватного вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" з даним позовом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що перерахунки коштів між сторонами (позивачем на рахунки відповідача коштів на суму 365 000,00 грн. та відповідачем на рахунки позивача коштів на суму 300 850,00 грн.) були здійснені без будь-яких укладених між ними договорів, дійшли висновку, що грошові кошти у розмірі 60 450,00 грн. (365 000,00 - 300 850,00 - 3700,00) є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Як зазначалось вище та встановлено судами, відповідач заявою від 28.03.2016 просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст. 261 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у взаємовідносинах між сторонами мало місце неодноразове переривання загального строку позовної давності у розумінні ст. 264 ЦК України, а саме, шляхом вчинення відповідачем дій щодо часткового повернення грошових коштів (13.03.2012 та 11.04.2012); визнання уповноваженим представником відповідача пред'явленої вимоги (лист від 29.04.2012) і з якого строк позовної давності розпочався заново, тобто, з 30.04.2012; пред'явленням позивачем 26.09.2013 позову, у тому числі до відповідача про солідарне стягнення боргу в межах справи № 161/16752/13-ц, яка розглядалась у порядку цивільного судочинства за наявності на те усіх правових (процесуальних) підстав, оскільки одним з відповідачів виступала фізична особа; наступне переривання строку позовної давності мало місце у жовтні 2014 у межах справи № 161/16446/14-ц, яка розглядалась у порядку цивільного судочинства і тривало до 11.06.2015 - дати винесення у вказаній справі рішення суду, яке набрало законної сили.

Встановивши, що строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом приватним вищим навчальним закладом "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" не пропущено та грошові кошти у розмірі 60 450,00 грн. набуті відповідачем без достатньої правової підстави (ст. 1212 ЦК України), місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Як було зазначено вище, крім суми основного боргу позивач просив про стягнення коштів, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, і позов у цій частині було задоволено за виключенням помилково обчисленої суми.

Разом з тим, положення вищенаведеної норми матеріального права застосовуються до зобов'язальних правовідносин, тоді як позов в частині стягнення основного боргу заявлено на підставі ст. 1212 ЦК України.

Водночас, п. 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно п. 6.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.

За таких обставин має місце неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Отже, порушивши та неправильно застосувавши норми процесуального та матеріального права, не з'ясувавши повно і всебічно обставин та не дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків та прийняли необгрунтовані рішення, які підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що, відповідно до частини першої статті 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки оскаржені судові акти прийняті в частині задоволення позову про стягнення 4 908,54 грн. 3% річних, 48 047,75 грн. інфляційних втрат та 794,35 грн. витрат зі сплати судового збору з порушенням норм матеріального права, як рішення місцевого господарського суду, так і постанова суду апеляційної інстанції у цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 у справі № 903/67/16 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту на користь приватного вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" 4 908,54 грн. 3% річних, 48 047,75 грн. інфляційних втрат, 794,35 грн. витрат зі сплати судового збору скасувати.

Справу № 903/67/16 в вказаній частині передати на новий розгляд до господарського суду Волинської області в іншому складі суду.

В іншій частині рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 у справі № 903/67/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Г.К. Прокопанич

Судді: І.М. Васищак

С.К. Могил