РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016Справа № 910/9628/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - Товариство) до приватного підприємства "Київшляхбуд" (далі - Підприємство) про стягнення 16 867,87 грн.,

за участі представників:

позивача: Телегіна Д.В., за довіреністю від 11 лютого 2015 року № 91/2015/11/11-15,

відповідача: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що всупереч умов укладеного між ним та відповідачем договору № 52859 про постачання електричної енергії від 19 вересня 2014 року останній не в повному обсязі оплатив спожиту в період з березня 2015 року до лютого 2016 року електричну енергію, заборгувавши 12 420,76 грн. Крім того, Підприємство протягом жовтня 2015 року - січня 2016 року перевищило договірні величини споживання електроенергії, двократна вартість якої становить 2 904,70 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку не погасив вищезазначену заборгованість, позивач, посилаючись на статті 526, 546, 625, 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з Підприємства вищезазначені суми боргу, а також 343,66 грн. пені, 951,19 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 247,56 грн., нарахованих за період з квітня 2015 року по березень 2016 року в зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 травня 2016 року порушено провадження у справі № 910/9628/16 та призначено її на 16 червня 2016 року.

16 червня 2016 року розгляд справи було відкладено на 21 липня 2016 року, про що судом винесено відповідну ухвалу суду.

У судовому засіданні 21 липня 2016 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у призначені судові засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, витребуваних судом документів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 30 травня 2016 року та про відкладення розгляду справи від 16 червня 2016 року надіслані відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачем документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір № 52859 про постачання електричної енергії (далі - договір), за умовами якого Товариство зобов'язалось продавати енергію відповідачу для забезпечення потреб електроустановок Підприємства за його об'єктами, а останній зобов'язався оплачувати її вартість.

Згідно з пунктом 2 додатку 2 «Порядок розрахунків» до договору відповідач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу електричної енергії, заявленого на розрахунковий період, за формою попередньої оплати.

Приписи підпункту 2.1 пункту 2 додатку 2 до договору зобов'язували Підприємство здійснювати попередню оплату до 7 числа місяця, що передує розрахунковому місяцю, у розмірі повної вартості договірної величини споживання електричної енергії, згідно з додатком до договору «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу».

Остаточний розрахунок, зокрема, за спожиту активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії на підставі виставлених Товариством рахунків мав бути здійснений відповідачем протягом 5 операційних днів з дня їх отримання (підпункту 2.2 пункту 2 додатку 2 до договору).

Згідно з пунктом 4.3 та пунктом 5 додатку 2 до спірного правочину обсяги електричної енергії, що підлягають сплаті, підтверджуються актом про використану електричну енергію, який Підприємство надає позивачу протягом доби після закінчення розрахункового періоду.

У підтвердження позовних вимог Товариство надало суду копії рахунків-розшифровок та рахунків за спірний період, актів приймання-передачі товарної продукції за спірний період, а також довідку про надходження коштів за спожиту електричну енергію та довідку про надходження коштів в погашення боргу за двократну вартість різниці між фактичною та договірною величинами спожитої електроенергії.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до частин 6 та 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу за поставлену та спожиту теплову енергію, яка складає 12 420,76 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які б могли свідчити про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги Товариства про стягнення з Підприємства вказаної суми, у зв'язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, судом встановлено, що пункт 5.1 договору регламентує обов'язок відповідача надати Товариству не пізніше 1 жовтня поточного року відомості про очікувані величини споживання електричної енергії на наступний рік.

Згідно з пунктом 4.2.2 договору за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, визначених згідно з вимогами розділу 5 цього правочину, Підприємство сплачує позивачу двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин електроенергії.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживач у разі споживання електричної енергії понад встановлену договірну величину за розрахунковий період сплачує енергопостачальній організації двократну вартість різниці між фактично спожитою та договірною величинами електричної енергії.

Пункт 6 додатку 2 до спірної угоди встановлює, що перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається за результатами підсумків розрахункового періоду на підставі підтвердженого сторонами додатка «Акт про використану електроенергію». Протягом наступних календарних місяців відповідач отримує у позивача рахунок на оплату двократної вартості перевищення. Вартість перевищення споживання електричної енергії понад договірну величину має бути оплачена до дати, зазначеної у платіжному повідомленні, і не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунка.

У листі Державної податкової адміністрації України від 18 травня 2009 року № 1091/7/16-1517 «Про особливості окремих норм Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що статтею 26 Закону України від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР «Про електроенергетику» (з урахуванням змін і доповнень) встановлено, що споживачі (крім населення) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують електропостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини. Кошти, які отримує електропостачальна організація як плату за перевищення договірної величини споживання електричної енергії за розрахунковий період, включаються до бази оподаткування ПДВ за ставкою у розмірі 20 %.

Оскільки двократна вартість різниці фактично спожитої електроенергії і її договірної величини фактично являє собою підвищену плату за використану з порушенням режимів споживання електроенергію, така оплата є додатковою компенсацією вартості товарів і підлягає оподаткуванню у загальновстановленому порядку.

Так, на підставі поданих актів про споживання електричної енергії та рахунків-розшифровок за період з жовтня 2015 року по січень 2016 року Підприємству нараховано за перевищення договірних величин споживання 2 904,70 грн. (з ПДВ).

Оскільки на день розгляду даного спору відповідачем не було погашено даний борг, зазначена сума двократної вартості енергії за перевищення споживання договірних величин підлягає стягненню з Підприємства, а позов в цій частині - задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного внесення плати спожитої електричної енергії, позивач також просив суд стягнути з Підприємства 343,66 грн. пені, нарахованої за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 Договору передбачено, що за внесення платежів з порушенням термінів відповідач сплачує Товариству пеню в розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, але не більше розміру штрафних санкцій, згідно з Господарським кодексом України.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та договору, позовна вимога про стягнення з Підприємства 343,66 грн. пені, нарахованої за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року підлягає задоволенню.

Крім того, позивач на підставі частини 2 статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 951,19 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 247,56 грн., нарахованих за період з квітня 2015 року по березень 2016 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що заявлений позивачем до стягнення розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства і не суперечить положенням договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних сум підлягають задоволенню в повному обсязі.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного підприємства "Київшляхбуд" (03045, місто Київ, вулиця Набережно-Корчуватська, будинок 136, офіс 3, ідентифікаційний код 36156238) на користь публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5, ідентифікаційний код 00131305) 12 420 (дванадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 76 коп. основного боргу, 2 904 (дві тисячі дев'ятсот чотири) грн. 70 коп. суму двократної вартості електроенергії, 343 (триста сорок три) грн. 66 коп. пені, 951 (дев'ятсот п'ятдесят одну) грн. 19 коп. інфляційних втрат, 247 (двісті сорок сім) грн. 56 коп. трьох процентів річних, а також та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25 липня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко