КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2016 р. Справа№ 927/468/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Ширай К.А. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Макарчук Д.І. - за належним чином оформленою довіреністю;

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року у справі № 927/468/16 (суддя Фетисова І.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго"

до Чернігівського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5

про визнання недійсним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Чернігівобленерго" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що поняття "в межах власних мереж" не є географічною територією і такої географічної території як «власні мережі» не існує.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що електрична енергія є товаром, який продається за договором купівлі-продажу.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2016 року у визначеному складі колегії суддів, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 27.07.2016 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 13.07.2016 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд залишити в силі рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року у справі № 927/468/16, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" без задоволення.

Третя особа до судового засідання, що відбулось 27.07.2016 року, не з'явилась, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності третьої особи є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Рішенням адміністративна колегія Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10 березня 2016 року № 41 - рк по справі № 02-05/41-2015, вирішено визнати, що ПАТ "Чернігівобленерго за результатами діяльності у 2015 році та січні-лютому 2016 року займало монопольне (домінуючи) становище на ринку послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом у межах власних мереж з часткою 100% в територіальних межах Чернігівської області (пункт 1 рішення).

Пунктом 2 Рішенням адміністративна колегія Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10 березня 2016 року № 41 - рк по справі № 02-05/41-2015 визнано, що бездіяльність ПАТ "Чернігівобленерго", яка полягала в не укладенні із ОСОБА_5 договору про користування електричною енергією на підставі його заяви від 27.05.2015 року всупереч вимогам діючого законодавства в сфері енергетики є порушення, передбаченим п.2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж, яке призвело до ущемлення інтересів споживача, і було б неможливим за умови існування значної конкуренції на ринку.

Згідно з п. 3 спірного рішення, за вказане порушення в рішенні зазначено накладення на позивача штрафу в розмірі 68000,00 грн.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є скасування та визнання недійсним рішення адміністративної колегії Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.03.2016 року № 41-рк по справі № 02-05/41-2015.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішення адміністративної колегії Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.03.2016 року № 41-рк по справі № 02-05/41-2015 є безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Статтею 40 Господарського кодексу України визначено, що державний контроль за дотриманням антимонопольного-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 41 Господарського кодексу України законодавство, що регулює відносини, які виникають у зв'язку з недобросовісною конкуренцією, обмеженням та попередженням монополізму, складається з Господарського кодексу України, закону про Антимонопольний комітет України та інших законодавчих актів.

Згідно із абз. 17-19 ст. 14 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" одними з повноважень адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України є розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволів, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, проведення розслідування або дослідження за цими заявами і справами, прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення, надавати попередніх висновки стосовно узгоджених дій.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені строки ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 19 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначає гарантії здійснення повноважень Антимонопольного комітету України. За приписами ч.1 ст. 59 цього ж закону підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Так, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт; обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарські суди у розгляді таких справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, не перебираючи при цьому на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК України. (підпункт 15.5 пункту 15 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства").

02 грудня 2015 року до Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшла заява гр. ОСОБА_5 в якій заявник скаржився на неправомірну, на його думку, відмову позивача в укладенні договору на користування електричною енергією.

Розпорядженням адміністративної колегії територіального відділення від 16.12.2015 року № 41-2015/1-рп/к, копія якого наявна в матеріалах справи, було розпочато розгляд справи за ознаками вчинення позивачем порушення передбаченого п. 2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Так, частиною 1 статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

При розгляді справи Чернігівське територіальне відділення АКУ направляло на адресу позивача вимоги щодо надання листування ПАТ "Чернігівобленерго" із ОСОБА_5 стосовно укладання договору про користування електричною енергією, копії документів, які додавались ОСОБА_5 до звернень стосовно укладання договорів, про факт укладання договору з заявником на момент надання відповідей, пояснення причин у разі не укладення договору, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на вимоги, листами від 14.01.2016 року № 28/14 та № 28/812 від 16.02.2016 року, позивач надав документи та повідомив, що до пакету документів для укладення договору, обов'язковим є надання копії документа, якій підтверджує право власності або користування об'єктом. Згідно інформації, наявної у позивача, з 2010 року за адресою: АДРЕСА_1 фактично змінився власник з ОСОБА_5 на ОСОБА_9, а отже, заявник, на їх думку, не має права власності чи користування на земельну ділянку за вказаною адресою, через що договір не укладався. При цьому, позивач повідомив, що на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2015 року по справі № 750/5658/15-ц ним на адресу ОСОБА_5 направлялись підписані та скріплені печаткою з їх сторони договори. Також позивач просив при винесенні рішення врахувати його звернення до суду із заявою про перегляд вищевказаного рішення суду за нововиявленими обставинами.

22 січня 2016 року Чернігівське територіальне відділення АКУ надало голові адміністративної колегії Чернігівське територіальне відділення АКУ подання № 01-пв з попередніми висновками у справі № 02-05/41-2015. Згідно протоколів від 17.02.2016 року № 21 та від 10.03.2016 року № 36 на засіданні адміністративної колегії був присутній лише заявник, представник відповідача - не з'явився.

Колегія суддів критично cприймає доводи апелянта стосовно того, що поняття "в межах власних мереж" не є географічною територією і такої географічної території як «власні мережі» не існує, з огляду на наступне.

Термін "в межах власних мереж" відноситься не до географічних меж ринку, а до товарних меж. Так, згідно п. 5.1. Методики, товарні межі ринку визначались шляхом формування групи взаємозамінних товарів, у межах яких споживач за звичайних умов може легко перейти від споживання одного товару до споживання іншого. Так, позивач здійснює, відповідно до ліцензії серії АГ № 500368, постачання електроенергії за регульованим тарифом. Таке постачання здійснюється позивачем виключно в межах власних мереж. Враховуючи, що послуги , які надає позивач, мають специфічні якісні показники, взаємозамінні послуги, подібні за призначенням, споживчими властивостями, фізичними, технічними, експлуатаційними властивостями за характеристиками, відсутні.

З тексту оспорюваного рішення не вбачається віднесення відповідачем до територіальних (географічних) меж ринку визначення "власних мереж", а зазначено територією здійснення ліцензованої діяльності позивача - Чернігівська область. В той же час в рішенні №41-рк зазначено, що товарами, щодо яких визначається монопольне становище є послуги з постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж.

Позивач надає послуги з постачання електричної енергії за регульованим тарифом з 19.09.1996 року на підставі ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики серії АГ № 500368.

Послуги надаються на платній основі відповідно до тарифів, є продуктом діяльності підприємства, призначеним для реалізації, розглядаються як товар, який не має замінників. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України "Про електроенергетику" постачання електричної енергії - це господарська діяльність, пов'язана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору; товар це будь - який предмет господарського обороту, в тому числі продукція, роботи, послуги, документи, що підтверджують зобов'язання та права.

Згідно п. 2.3.3 Статуту позивача предметом діяльності товариства є постачання електричної енергії за регульованим тарифом.

Відповідно до приписів ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством, а споживачем фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу

Таким чином, оскільки ОСОБА_5, який звернувся до позивача з наміром на отримання послуги з електропостачання шляхом укладення договору, господарською діяльністю позивача є постачання електричної енергії за регульованим тарифом, враховуючи вищенаведені приписи законодавства, твердження відповідача, що послуги з постачання електроенергії за регульованим тарифом у межах власних мереж є товаром, що досліджувався по справі № 02-05/41-2015, суд першої інстанції вірно вважає обґрунтованим, а тому заперечення позивача з цього приводу апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог також посилався на те, що він не є 100% монополістом на ринку надання послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом, посилаючись при цьому на те, що на території Чернігівської області постачанням електричної енергії за регульованим тарифом, окрім ПАТ "Чернігівобленерго" здійснюють ще два ліцензіата, а саме ДП "Південна залізниця" та ДТГО "Південно-Західна залізниця". Як доказ, позивач надає суду копії ліцензій вказаних підприємств.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що надані позивачем ліцензії на постачання електроенергії за регульованим тарифом не підтверджують того факту, що вказані підприємства можуть надавати послуги з постачання електроенергії мережами, які належать позивачу. Так, згідно ліцензії на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом ДТГО "Південно-Західна залізниця" зазначено, що місцем здійснення діяльності є територія розташування власних місцевих (локальних) електромереж, тобто мереж саме ДТГО "Південно-Західна залізниця".

Тому суд першої інстанції вірно вважає, що наведені позивачем ліцензіати не можуть бути потенційними конкурентами на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах його мереж, а отже позивач за результатами діяльності в 2015 році та січні-лютому 2016 року дійсно займав монопольне (домінуючи) становище на ринку послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом у межах власних мереж з часткою 100% в територіальних межах Чернігівської області, що підтверджується доводами відповідача, а тому обґрунтування позову наявністю інших ліцензіатів на ринку, відсутністю 100% монополії позивача є безпідставними.

Пунктом 2 рішення адміністративної колегії Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.03.2016 року № 41-рк по справі № 02-05/41-2015 визнавалась бездіяльність ПАТ "Чернігівобленерго", яка полягала в не укладенні із гр. ОСОБА_5 договору про користування електричною енергією на підставі його заяви від 27.05.2015 року всупереч вимогам діючого законодавства в сфері енергетики є порушення, передбаченим п.2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж, яке призвело до ущемлення інтересів споживача, і було б неможливим за умови існування значної конкуренції на ринку.

27 травня 2015 року ОСОБА_5 (заявник) звернувся до ПАТ "Чернігівобленерго" із заявою щодо укладення договору на користування електричною енергією та надав копії документів, необхідних для його укладення, які були отримані позивачем 27.05.2015 року (вхідний номер 552Д від 27.05.2015).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 до заяви від 27.05.2015 року адресованої позивачу надано наступні документи :

- 21 лютого 1994 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради народних депутатів прийнято рішення № 22, згідно п. 2 якого ОСОБА_5 була надана земельна ділянка в постійне користування по АДРЕСА_1, площею 1000 кв. м. для будівництва індивідуального житлового будинку;

- 04 березня 1996 року ОСОБА_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на підстав рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 19.02.1996 р № 26 був виданий державний акт на право приватної власності на землю;

- 15 листопада 2000 року ОСОБА_5 були надані технічні умови № ЧН-683/2000 на підключення побутового споживання за адресою:АДРЕСА_1.

- 18 листопада 2015 року для ОСОБА_5 Чернігівським міським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_1;

- 08 грудня 2015 року Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (лист № 01-18/3833) надало інформацію, згідно якої за адресою АДРЕСА_1, дійсно розташовується житловий будинок ОСОБА_5 з прибудовами та надбудовами та гараж, які відповідають вимогам державних будівельних норм.

Позивач надав відповідь № 551-Д від 25.06.2015 року, в якій вказано, що заява, подана ОСОБА_5 не містить інформацію про те, на який об'єкт та за якою адресою заявник просить заключити договір про користування електричною енергією. Крім того, ПАТ "Чернігівобленерго" повідомило заявнику, що 06.04.2015 року та 28.05.2015 року від ОСОБА_10 надійшли заяви з проханням укласти договір про користування електричною енергією для електрозабезпечення приміщень за адресою: АДРЕСА_1, і пояснив, що одночасне укладання двох договорів на один й той самий об'єкт не передбачено чинним законодавством, у зв'язку з чим їм необхідно визначити одного власника або користувача об'єкта який має намір укласти договір про користування електричною енергією з позивачем.

В матеріалах справи містяться акт позивача від 24.11.2014 року, яким зафіксовано заміну засобу обліку у побутового споживача, а саме ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 та акт № 013554 від 25.02.2015 року про пломбування та проведення робіт в електроустановках побутового споживача ОСОБА_5 по АДРЕСА_1.. Актом від 25.02.2015 року відбувся контрольний огляд приладу обліку.

Наведені акти свідчать про існування між позивачем та гр. ОСОБА_5, як побутовим споживачем, правовідносин з постачання електроенергії та обізнаність позивача, що ОСОБА_5 є споживачем комунальної послуги з електропостачання, в т.ч. станом на 25.02.2015 року. При цьому, матеріали справи свідчать про відсутність укладеного між позивачем та третьою особою станом на 2014-2015 року письмового договору.

Поміж інших доказів, що стосуються питання укладення договору між третьою особою та позивачем, ОСОБА_5 надав суду технічні умови №ЧН-683/200 від 15.11.2000 року та заявку - зобов'язання від 28.11.2000 року в якій він (ОСОБА_5.) просив приєднати до електромереж належну йому електроустановку житлового дому, квартир та відкрити на його ім'я особовий рахунок за користування електроенергією. З заявки - зобов'язання вбачається фіксування адреси АДРЕСА_1 та проведений огляд електроустановки житлового будинку, зроблено висновок, що електроустановка виконана у відповідності до схеми та відповідає вимогам ПУЕ, всі необхідні документи маються. Відповідно до технічних умов вбачається найменування об'єкту - приватний будинок ОСОБА_5 за адресою м. Чернігів., АДРЕСА_1, зафіксовані технічні характеристики електропостачання.

Наявна в матеріалах справи сформована позивачем квитанція на оплату послуг електропостачання за вересень 2014 року, свідчить про присвоєння особового рахунку 285/138 побутовому споживачу ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 Правил користування електричною енергією для населення , затверджених постановою КМУ 26.07.1999 року № 1357 ( в редакції станом на 26.12.2011 року), енергопостачальними, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією.

Суд Чернігівської області прийшов до вірного висновку, що з описаних документів, наданих ОСОБА_5 до заяви від 27.05.2015 року, технічних умов, заявки - зобов'язання та актів від 24.11.2014 року та від 25.02.2015 року , ПАТ "Чернігівобленерго" було достовірно відомо, що ОСОБА_5 є користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побутовим споживачем послуги електропостачання, й листом № 551-Д від 25.06.2015 року фактично відмовив споживачу в укладені договору при наявності всіх підстав для вчинення цієї дії, чим порушив норми діючого законодавства.

Суд першої інстанції вірно вказує, що наявність засобу обліку електроенергії у гр. ОСОБА_5, а не у іншої особи, фактичне користування електроенергією , що підтверджується, в т.ч. сформованою позивачем квитанцією на оплату послуг електропостачання за вересень 2014 року, свідчить про обізнаність позивача у необхідності укладення договору на постачання електроенергії . А тому посилання позивача у листі № 551-Д від 25.06.2015 року. на отримання заяви від ОСОБА_10 на укладення договору за тією ж адресою , є необґрунтованим.

Неправомірність дій позивача, щодо не укладення договору з ОСОБА_5 про користування електричною енергією знайшло підтвердження у рішенні Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2015 року (справа № 750/5658/15-ц, провадження № 2/750/2106/15), що залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2016 року, яким було визнано неправомірним ненадання ОСОБА_5 підписаного договору про користування електричною енергією, зобов'язано ПАТ "Чернігівобленерго" надати ОСОБА_5 підписаний договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1

Таким чином рішення у справі справа № 750/5658/15-ц, провадження № 2/750/2106/15 набрало законної сили 03.12.2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справи, у яких беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Слід зазначити, що в наведеному судовому рішенні по справі № 750/5658/15-ц, провадження № 2/750/2106/15 зазначено обґрунтування вимог саме заявою ОСОБА_5 від 27.05.2015 року про укладення договору з позивачем.

Таким чином, Деснянським районним судом м. Чернігова встановлено обставини неправомірного ненадання позивачем по цій справі ОСОБА_5 підписаного договору про користування електричною енергією саме на підставі його заяви від 27.05.2015 року.

Виконуючи рішення Деснянського районного суду м. Чернігова суду від 23.10.2015 року (справа № 750/5658/15-ц) позивач засобами поштового зв'язку направив ОСОБА_5 проекти договорів про користування електричною енергією із супровідними листами № 14/11364 від 25.12.2015 року, № 01/11451 від 30.12.2015 року, № 14/660 від 21.01.2016 року, докази чого містяться в матеріалах справи.

15 січня 2016 року головним державним виконавцем Центрального відділу виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим документом щодо зобов'язання ПАТ "Чернігівобленерго" надати ОСОБА_5 підписаний договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1, виданим по справі № 2/750/2106/15 у зв'язку фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

При цьому суд констатує про відсутність підстав для надання оцінки в процесі розгляду заявлених вимог в цій справі вчинених державних виконавцем дій в межах цивільної справи № 750/5658/15-ц.

На момент розгляду справи, третьою особою направлені позивачем договори про користування електричною енергією не підписані. Як вважає ОСОБА_5 та надає з цього приводу пояснення , в проекті договору від 25.12.2015 року відсутня печатка та підпис відповідальної особи позивача, в проекті договору від 30.12.2015 року зазначено обсяг потужності 2,0 кВт, замість зазначених в технічних умов № ЧН-683/2000 на підключення споживача 5кВт та напруга 220В при наявності 3-ф приєднання, також були наявні неточності в персональних даних споживача. В проекті договору направленого 21.01.2016 року не було номеру та дати договору, невірно зазначено рівень напруги та струму, наявне неповне заповнення рядків договору, й саме з вищенаведених підстав ОСОБА_5 не підписував направлені йому позивачем договори.

01.02.2016 року ОСОБА_5 направив до позивача скаргу, в якій виклав непогодження з оформленням направлених йому договорів про користування електричною енергією.

18 лютого 2016 року листом № Д-30/01/06 Д-47/01-06 , позивач наголосив на тому, що відносини між споживачами електричної енергії та енергопостачальниками регулюються Правилами користування електричною енергією, згідно п 1. яких, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору, укладеного між споживачем та енергопостачальником, який розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією. Так, позивач вказує на те, що сторони не мають права відступати від змісту типового договору, а в разі не погодження сторони із змістом договору - складається протокол розбіжностей.

22.02.2016 року ОСОБА_5 надав позивачу заяву - протокол розбіжностей. 01.03.2016 року листом № 213-Д позивач повідомив заявника, що подана заява-протокол розбіжностей не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона складається в 2-х примірниках та направляється іншій стороні в 20-денний термін з моменту отримання договору, а отже не може бути ним врахована для врегулювання розбіжностей при укладенні договору про користування електричною енергією.

Третьою особою яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, надано суду клопотання-пояснення в яких зазначив про багаточисленне листування з позивачем та Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з питання укладення договору про користування електричною енергією та надав копії таких листів, що приєднані до матеріалів судової справи.

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує, що п. 2 рішення адміністративної колегії Чернігівського обласного територіального відділення АКУ від 10.03.2016 року № 41-рк по справі № 02-05/41-2015, визнано бездіяльності позивача, яка полягала в не укладенні із ОСОБА_5 договору про користування електричною енергією саме на підставі його заяви від 27.05.2015 року

Всі докази надані позивачем, на підтвердження направлення ОСОБА_5 проектів договорів та тим самим виконання всіх залежних від нього дій спрямованих на укладання договору про користування електричною енергією із споживачем фактично не можуть бути розцінені як реакція на заяву ОСОБА_5 від 27.05.2015 року оскільки вказані дії були вчинені саме на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2015 року Так, єдиною відповіддю на вищезгадану заяву третьої особи по справі є надання відповіді № 551-Д від 25.06.2015 р, якою позивач фактично відмовив останньому в укладенні договору без підстав і в порушення діючого законодавства.

Таким чином, суд вважає, що відповідач надав необхідні докази і доводи щодо підтвердження вчинення позивачем бездіяльності, яка полягає в не укладенні з ОСОБА_5 договору про користування електричною енергією саме на підставі його заяви від 27.05.215 року, що є порушенням передбаченим п.2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж, яке призвело до ущемлення інтересів споживача, і було б неможливим за умови існування значної конкуренції на ринку саме на підставі заяви споживача від 27.05.2015 року.

Слід зазначити, що 25.12.2015 року відповідачем направлено позивачу вимогу 02-01/2/3881 в зв'язку з розглядом справи №02-05/41-2015 надати інформацію наступного змісту: 1.Чи укладено ПАТ "Чернігівобленерго" з ОСОБА_5 договір про користування електроенергією станом на день надання відповіді. В разі якщо договір не укладено вкажіть причину не укладення. 2. Будь яку іншу інформацію, яку вважаєте за необхідне надати з даного питання.

Позивачем на вимогу від 25.12.2015 року надано 04.01.2016 року, яка отримана відповідачем , лист № 28/14 з посиланням на справу №02-05/41-2015 з інформацією про направлення 30.12.2015 року ОСОБА_5 два екземпляри підписаного та скріпленого печатками зі сторони товариства договору. Також проінформовано відповідача , що станом на 04.01.2016 року ОСОБА_5 підписаний екземпляр договору не повернув.

Суд критично ставиться до відсутності оцінки відповідачем по тексту оспорюваного рішення наявних в матеріалах справи відповідача № 02-05/41-2015 примірників направлених позивачем відповідачу проектів договорів, оскільки такі проекти надавались позивачем саме в процесі розгляду справи 02-05/41-2015 .

Однак при цьому, місцевий суд ґрунтовно вважає, що вчинені дії позивачем по направленню проектів договорів в грудні 2015 року та січні 2016 року на підписання третій особі не спростовують факт бездіяльності енергопостачальної організації саме по укладенню договору з ОСОБА_5 на підставі його заяви від 27.05.2015 року й навпаки підтверджують можливість укладення такого договору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідно до ст. 4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Отже, правовий аналіз норм процесуального законодавства свідчить про те, що законодавчо визначено обов'язок доказування обох сторін. Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Встановлені у рішенні факти та обґрунтованість прийнятого 10.03.2016 року відповідачем рішення №41-рк не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, заявлені позивачем обґрунтування позову не знайшли підтвердження та спростовані відповідачем, а тому прийняття відповідачем оспорюваного рішення здійснено у межах наданих відповідачу повноважень, при повному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи. Таким чином рішення винесено без порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням всього вищенаведеного, суд приходить до висновку, що сукупність встановлених відповідачем обставин в процесі винесення оспорюваного рішення, а також адекватність його висновків та правомірність дій за цими обставинами при прийнятті оспорюваного рішення, правомірність кваліфікації правопорушення, здійсненого позивачем та застосованого до нього штрафу, свідчать про відсутність підстав, передбачених ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції", для визнання оспорюваного рішення недійсним, а тому в позові має бути відмовлено.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року у справі № 927/468/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" на рішення господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року у справі № 927/468/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" на рішення господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року у справі № 927/468/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.06.2016 року у справі № 927/468/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/468/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

І.А. Іоннікова