КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 910/25832/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 12.07.2016

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду м. Києва від 30.11.2015

у справі № 910/25832/15 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом комунального підприємства "Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва"

до фізичної особи підприємця ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Соломянська районна в місті Києві державна адміністрація

про стягнення 54 776,83грн. заборгованості та виселення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.11.2015 у справі №910/25832/15 позов задоволено частково. Виселено фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 з нежилого приміщення загальною площею 123,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, передавши по акту прийому-передачі зазначене приміщення Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва".

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" 35 045 (тридцять п'ять тисяч сорок п'ять) грн. 73 коп. основного боргу, 1 652 (одну тисячу шістсот п'ятдесят дві) грн. 95 коп. пені, 870 (вісімсот сімдесят) грн. 42 коп. 3% річних, 17 207 (сімнадцять тисяч двісті сім) грн. 73 коп. інфляційних втрат та 2 436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00 коп. судового збору.

В частині вимог про дострокове розірвання договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №215 СРДА від 20.11.2012, укладеного між Солом'янською районною в місті Києві державною адміністрацією, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та комунальним підприємством "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації провадження припинено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив поновити строк на подачу апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015, рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач вказує на те, що судом першої інстанції рішення у справі прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи в зв'язку з чим судом прийнято невірне рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Куксов В.В., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А. задоволено клопотання фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення строку на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 у справі №910/25832/15, відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у зв'язку з перебуванням головуючого судді Куксова В.В. у відпустці по догляду за дитиною, призначено повторний автоматизований роподіл справи № 910/25832/15, на підставі протоколу якого апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 у справі №910/25832/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2016 прийнято до провадження справу №910/25832/15 у визначеному складі суду, справу призначено до розгляду.

У судових засіданнях 15.06.2016 та 12.07.2016 представник скаржника та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 надали суду свої пояснення по справі, в яких підтримали подану апеляційну скаргу на підставі доводів, зазначених у ній та просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

У судових засіданнях 15.06.2016 та 12.07.2016 представник КП "Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив щодо задоволення поданої апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу.

Представник позивача вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, представник просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи - Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації у судових засіданнях 15.06.2016 та 12.07.2016 також надав суду свої пояснення по справі, в яких підтримав правову позицію позивача та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши наявні матеріали справи та докази, подані до апеляційної інстанції, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом 20.11.2012 між Соломянською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач/орендар) та комунальним підприємством "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації (позивач/балансоутримувач), яку у подальшому перейменоване на комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" (відповідно до рішення КМР № 270/270 від 09.10.2014) укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №215 СРДА (далі - договір). За умовами вказаного договору, орендодавець - Соломянська районна в місті Києві державна адміністрація - на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 22.10.2012 №132 та розпорядження Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.11.2012 №683 передає, а орендар - ФОП ОСОБА_2 приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва; далі - об'єкт оренди, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення перукарні та надання побутових послуг (ремонт взуття та шкіргалантереї). (п.1.1)

Відповідно до п.п. 3.1-3.4 договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує балансоутримувачу орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі п. 17 та п. 21 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 22 вересня 2011 року №34/6250, розрахунок якої оформляється додатком та є невід'ємною частиною договору (додаток № 3) та на дату підписання договору в цілому становить 3 377,02 грн. за місяць (без ПДВ).

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованому у поточному місяці і може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, відповідних цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою. А також компенсація витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, розрахунок якої оформляється додатком та є невід'ємною частиною договору (Додаток №4), який сплачується орендарем разом з орендною платою.

При цьому, згідно з положеннями 3.5., 3.6. договору орендна плата сплачується орендарем, незалежно від наслідків господарської діяльності, щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця на рахунок балансоутримувача, за яким закріплене майно на праві господарського відання.

Договір, відповідно до п. 9.1., діє з з 20.11. 2012 до 19.11.2015.

Так, на виконання умов договору, 20.11.2012 балансоутримувач (позивач) і орендар (відповідач) підписали розрахунок компенсації плати за землю об'єкту оренди, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (додаток № 4 до договору) та розрахунок орендної плати по нежитловому приміщенню (споруді) за адресою: АДРЕСА_1 (додаток № 3 до договору).

Відповідно до розрахунку орендної плати по нежитловому приміщенню (споруді) за адресою: АДРЕСА_1 вартість об'єкта оренди, яке є частиною нежилого будинку (споруди) відповідно до висновку про вартість майна станом на 31 січня 2012 року виконаної ТОВ "Софт Експерт" складає 659 000 грн. 00 коп. (без ПДВ); розмір річної орендної плати - 40 524 грн. 25 коп. (без ПДВ); розмір місячної орендної плати 3 377 грн. 02 коп. (без ПДВ); розмір місячної орендної плати за наступний місяць розраховується шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, за актом приймання-передачі об'єкта оренди № 215 СРДА від 20.11.2012 (додаток № 2 до договору) орендодавець передав, а орендар прийняв у орендне користування приміщення, що розташоване в підвалі та перебуває на балансі Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації, загальною площею 123,20 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, ФОП ОСОБА_2 неналежним чином виконує умови вказаного договору щодо внесення орендної плати, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість за період з лютого 2014 року по 01 серпня 2015 року в сумі 54 776,83 грн., з яких: 35 045, 73грн. основного боргу, 1 652,95грн. пені, 870,42 грн. 3% річних, 17 207, 73грн. коп. інфляційних втрат, яку просить стягнути в судовому порядку, а також розірвати спірний договір оренди та виселити відповідача з нежитлового приміщення загальною площею 123,20 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

У відповідності до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері оренди державного та комунального майна, термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

При цьому, ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлює, що істотними умовами договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Тобто, підписавши договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №215 СРДА від 20.11.2012 та додатки до нього, сторони реалізували своє право на вільний вступ у договірні відносини, вибір контрагента, визначення умов договору та встановлення його змісту, погодивши, зокрема, розмір орендної плати та розмір компенсації плати за землю і порядок їх нарахування (п.п. 3.2., 3.4. договору, Додаток №3 та Додаток №4 до договору).

При цьому, матеріалами справи підтверджено та відповідачем не спростовано факт порушення останнім своїх договірних зобов`язань, в частині своєчасної та повної сплати орендної плати.

Доводи скаржника про те, що ним, на виконання своїх договірних зобов'язань, було сплачено авансовий платіж за два останні місяці оренди є такими, що ґрунтуються на припущеннях і не підтверджуються жодними доказами.

Таким чином, аналізуючи зазначені вище норми та матеріали справи, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по орендній платі за період з лютого 2014 року по 01 серпня 2015 року в сумі 35 045,73 грн.

При цьому, ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пенею відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6.2. договору, за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь балансоутримувача пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Відповідно до пункту 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року за №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Так, здійснивши перевірку правильності нарахування та розрахунку пені, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обгрунтованим, а тому, місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 1 652,95 грн.

Отже, доводи скаржника про невірність нарахування пені у зв'язку з відсутністю детального її розрахунку, періоду і критеріїв, судова колегія вважає помилковими та таким, що спростовується матеріалами справи, адже, як вбачається з розрахунку пені, наданого позивачем, він здійснений відповідно до норм чинного законодавства та п. 6.2. договору.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та те, що ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, відповідачем не було надано суду доказів сплати заборгованості зі орендних платежів за спірний період, судова колегія вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення пені обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач не навів суду підстав для звільнення його від зазначеного обов'язку, обставини, зазначені позивачем у позовній заяві не спростував.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 17 207,73 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2014 року по травень 2015 року включно та 870,42 грн. 3 % річних за період з лютого 2014 року по червень 2015, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось вище, відповідно до п.п. 3.2.- 3.4. договору, розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованому у поточному місяці і може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, відповідних цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою. А також компенсація витрат балансоутримувача за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, розрахунок якої оформляється додатком та є невід'ємною частиною договору (Додаток №4), який сплачується орендарем разом з орендною платою.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування та розрахунку 3% річних та інфляційних втрат судова колегія апеляційного господарського суду вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 870,42 грн. за загальний період з лютого 2014 року по червень 2015 та інфляційних втрат у розмірі 17 207,73 грн. за загальний період з лютого 2014 року по травень 2015.

Доводи скаржника щодо неправомірності нарахування позивачем інфляційних втрат, оскільки, на думку відповідача, згідно умов спірного договору вказаний борг вже включав в себе щомісячний розмір орендної плати, скоригований на індекс інфляції за поточний місяць і таке нарахування є повторним коригуванням на індекс інфляції вже проіндексованої суми заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вже зазначалось судовою колегією та підтверджується матеріалами справи, у відповідності до умов спірного договору та Методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, орендна плата за поточний місяць встановлюється шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції. При цьому, орендна плата індексується по відношенню до першого місяця оренди (базового місяця), а умова договору про коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць є істотною умовою договору щодо встановлення розміру орендної плати окремо по кожному місяцю. Тобто, індексація заборгованості згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (до моменту виконання) та індексація розміру поточної орендної заборгованості у відповідності до умов спірного договору та Методики, де періодом індексації є базовий місяць оренди (попередній місяць) не є тотожними поняттями.

Крім того, колегія суддів оцінює критично доводи апелянта про те, що:

- позивач безпідставно стягував з відповідача протягом дії спірного договору ПДВ за використання об'єкта оренди у зв'язку з тим, що передача майна в оренду, а також повернення такого майна його власнику, не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість відповідно до підпункту 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України;

- орендна плата, яка мала виставлятись позивачем для сплати відповідачу повинна складати меншу суму, ніж заявлено до стягнення, оскільки, як вважає скаржник, позивач застосовував до нього орендні ставки за реальну здачу в найм саме приміщення техпідпілля, а не нежитлового приміщення, як зазначно в спірному договорі та Методиці, адже, в розділі 1 та 2 договору зазначено, що об'єктом оренди є нежитлове приміщення, а в акті прийому-передачі об'єкта оренди від 20.11.2012 (додаток № 2 до договору) зазначається, що балансоутримувач (позивач) передав в оренду орендарю (відповідачу) приміщення загальною площею 123,2 кв. м., розташоване в підвалі буд. АДРЕСА_1.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів.

Так, підписання договору відбулося відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» з моменту досягнення сторін з усіх істотних умов. Тобто, якщо між сторонами у складі вартості послуги за договором оперативної оренди передбачена компенсація розміру «земельного податку», платником якого є орендодавець, то така компенсація у складі вартості послуг оперативної оренди є об'єктом оподаткування ПДВ, база оподаткування якої визначається з розрахунку загальної вартості такої послуги з урахуванням можливих компенсацій за іншими витратами.

Таким чином, якщо у складі вартості послуги за договором оренди приміщення, що використовується у власній господарській діяльності орендаря, передбачено відшкодування земельного податку, платником якого є орендодавець, то така компенсація як складова частина лізингового платежу включається до валових витрат орендаря.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта, що відповідно до підписаного ним акту приймання-передачі від 20.11.2012 (додаток 2 до договору), відповідач прийняв в оренду саме приміщення, що розташоване в підвалі загальною площею 123,20 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи скаржника про те, що позивачем було порушено порядок досудового врегулювання спору, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необгрунтованими та безпідставними, оскільки, у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, надсилання претензії відповідно до норм статті 6 Господарського процесуального кодексу України є саме правом, а не обов'язком позивача.

Крім того, як встановлено ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

При цьому, частиною другою статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічне за змістом положення міститься в пункті 9.4. спірного договору оренди.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, строк дії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №215 СРДА від 20.11.2012 закінчився 19.11.2015. У зв'язку з тим, що з матеріалів справи вбачається відсутність предмету спору, в частині вимог про дострокове розірвання договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №215 СРДА від 20.11.2012, станом на момент вирішення спору у суді першої інстанції, місцевим господарським судом правомірно було припинено провадження в цій частині на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України.

Між тим, частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до п. 4.15 договору орендар після припинення дії договору оренди зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі балансоутримувачу.

У відповідності до п. 5 роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з судовим захистом права державної власності" від 02.04.1994 № 02-5/225, незаконним є володіння чужим майном без законних підстав або коли такі підстави були, а потім відпали.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову КП "Керуюча дирекція з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" про виселення ФОП ОСОБА_2 з нежилого приміщення.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_2 не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. При цьому, обставини, на які посилається відповідач, належним чином не доведені. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 року у справі № 910/25832/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2015 у справі № 910/25832/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25832/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

А.І. Тищенко