ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року Справа № 905/3580/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І.- головуючого, доповідача Алєєвої І.В., Кравчука Г.А.
за участю представників:
позивачане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)
відповідачане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 30.05.2016
у справі№ 905/3580/15 Господарського суду Донецької області
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5
простягнення 139847,36 грн.
ВСТАНОВИВ:

Позивач (повторно, в порядку частини першої статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції") звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 121821,99 грн заборгованості з відшкодування комунальних послуг та послуг на утримання спільного нерухомого майна (магазину), посилаючись на положення договору про створення спільної часткової власності та приписи статей 526, 610, 612, 627, 629 Цивільного кодексу України. 11.02.2016 позивач змінив ціну позову з урахуванням уточнення позову, заявивши до стягнення 74470,89 грн загального боргу, 5918,91 грн 3% річних, 59457,56 грн інфляційних витрат ( т. 3, а.с.94).

Відповідач не виклав власної позиції щодо позовних вимог, у зв'язку з чим спір вирішувався за приписами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 03.03.2016 (суддя Гринько С.Ю.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2016 (судді: Бойченко К.І. - головуючий, Зубченко І.В., Попков Д.О.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін як законне та обґрунтоване.

Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, позивач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить рішення та постанову в даній справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: не враховано приписи частини другої статті 1135 Цивільного кодексу України стосовно підтвердження повноважень учасника спільної діяльності вчиняти правочини від імені всіх учасників спільної діяльності; надані до матеріалів справи документи є належними доказами в розумінні статті 32 Господарського процесуального кодексу на підтвердження отримання комунальних послуг, вартість яких заявлена до стягнення, натомість, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" не містить поняття акта прийому-передачі послуг як доказу надання послуг; суди всупереч статті 42 Господарського процесуального кодексу України безпідставно не взяли до уваги та невірно оцінили висновок експерта, не врахували умови укладеного сторонами договору.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав; сторони не скористалися правом на участь представника в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 23.01.2006 сторони уклали договір про створення спільної часткової власності, який зареєстрований нотаріально та внесений до реєстру під № 447; предметом договору є об'єднання учасниками своїх матеріальних ресурсів для створення спільної власності для будівництва та в подальшому експлуатації магазина будівельних матеріалів, який буде розташований в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 516 кв.м. З цією метою учасники повинні об'єднатися та доручити ОСОБА_4 отримати земельний відвід для будівництва магазину; замовником будівництва є ОСОБА_4.

Договором передбачено, що після закінчення будівництва, право власності на магазин учасники договору набувають в таких частках: ОСОБА_5 - 50%, ОСОБА_4 - 50%. Сторони вирішили користуватися магазином на підставі додаткової угоди. Умови користування спільною власністю викладені в пункті 3 договору, а відповідно до пунктів 3.2,3.3 договору про створення спільної часткової власності один з його учасників (позивач), який є замовником будівництва, складає договори на постачання електроенергії, водопостачання та надання інших комунальних послуг, а оплату цих послуг учасники здійснюють шляхом внесення коштів замовнику пропорційно частини у спільній власності.

Позивач уклав з третіми особами договори: на постачання електричної енергії № 2627 від 19.05.2005, № 2627 від 25.11.2011 з ВАТ/ПАТ "Донецькобленерго"; договір на охорону об'єктів за допомогою системи охоронної сигналізації № 22972/сл. від 16.10.2006, укладений з Управлінням Державної служби охорони при управлінні МВС; договори на надання послуг з питного водопостачання та водовідведення з КП "Славміськводоканал" № 1193 від 01.01.2008, 01.01.2009, № 600 від 01.01.2010, від 01.01.2011, від 01.01.2012, від 01.01.2013; договір на постачання природного газу № 157С/10 з ПАТ "Донецькоблгаз" від 01.02.2010,01.01.2011, 01.01.2012; договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № 294-СЛ від 31.12.2009; договір оренди землі від 24.03.2005 з Слов'янською міською радою від 22.03.2011, а також платіжні доручення в підтвердження здійснення ним платежів за цими договорами.

Відповідач не здійснював платежів, необхідних для утримання спільної часткової власності, витрати по оплаті ним комунальних послуг та інших платежів на утримання магазину до теперішнього часу не компенсував.

При цьому суд зазначив, що позивач не надав жодного документу, який би свідчив про об'єднання сторонами договору своїх вкладів та здійснення будь-яких дій, спрямованих на досягнення мети, тобто будівництва магазина як і набуття сторонами прав власності в рівних долях (пункт 1.3); відсутні докази укладення сторонами додаткової угоди щодо прав і обов'язків сторін при користуванні магазином після закінчення будівництва (пункт 1.4).

За клопотанням позивача господарський суд 17.09.2013 призначив судову економічну експертизу та доручив її проведення Донецькому науково-дослідному інституту судових експертиз; на вирішення експерту поставлені питання: які зі сплачених платежів відповідно до наявних актів звірок і платіжних документів є платежами за оплату комунальних послуг на утримання магазину, розташованому за адресою АДРЕСА_1?

Суд зазначив, що за змістом наданого висновку судової експертизи Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз від 25 квітня 2014 року для дослідження поставлених на вирішення експертизи питань позивач надав експерту, як і господарському суду, тільки акти звірок взаєморозрахунків і платіжні документи; натомість жодного акта приймання-передачі (виконання послуг) не надано, відтак, позивач не підтвердив факт надання послуг третіми особами за визначеними договорами.

Суд також встановив, що за договором купівлі-продажу від 7 грудня 2006 року, оформленим нотаріально і зареєстрованим в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно від 13.12.2006, сторони, вже як фізичні особи ОСОБА_8 і ОСОБА_5 домовились про те, що ОСОБА_8 передав, а покупець - ОСОБА_5 прийняв у приватну власність 9/20 ід. часток будівлі магазину будівельних матеріалів, що знаходиться по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці земель Слов'янської міської ради. У власність ОСОБА_5 згідно з поповерховим планом магазину переходить: 1-2/135,0 кв.м., 1-5/19,9 кв. м., 1-6/4,7 кв. м., 1-7/2,0 кв.м., 1-8/1,2 кв.м., 1-9/6,7 кв.м., 1-12/4,1 кв.м., 1-10/20,5 кв.м, що складає 9/20 ід. часток майна. Право власності на придбані 9/20 ід. частки будівлі магазину будівельних матеріалів у ОСОБА_5 виникло з моменту державної реєстрації цього договору, тобто з 13.12.2006.

Цим же договором визначено, що будівля магазину будівельних матеріалів, 9/20 ід. часток якого відчужується, належать продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Слов'янською міською радою 20.11.2006 року, на підставі Рішення виконкому Слов'янської міської ради від 15.11.2006 року за № 657/1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації" міста Слов'янська від 20.11.2006, номер витягу: 12569899, номер запису: 785, в книзі: 5, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 20.11.2006, реєстраційний номер: 16801503, тобто, право власності на будівлю магазину будівельних матеріалів загальною площею 436,2 кв.м. належало тільки позивачу до часу продажу 9/20 ід. часток відповідачу за договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд вказав, що, виходячи з тексту позовної заяви та викладеної позивачем позиції, предметом даного позову є стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з оплатою послуг по утриманню приміщення, що знаходиться у спільній власності, а підставою даного позову є договір про створення спільної часткової власності, укладений сторонами 23 січня 2006 року, відповідно до якого позивачем укладалися договори на постачання послуг електрозв'язку, електричної енергії, питного водопостачання та водовідведення, природного газу, на охорону об'єктів, оренди землі, за якими виникла заборгованість; разом з тим, за висновками місцевого господарського суду, позивач не довів наведених ним підстав позову, оскільки не надав доказів на підтвердження виконання сторонами договору про створення спільної часткової власності для будівництва та експлуатації магазину будівельних матеріалів та факт набуття права власності після закінчення будівництва на в рівних частках сторонами, як передбачено пунктом 1.3 договору. Також місцевий господарський суд вказав, що позивач не довів суду, що договір купівлі-продажу, за яким перейшли 9/20 ід. частки будівлі магазину відповідачу, пов'язаний з здійсненням сторонами договору про створення спільної часткової власності, не надав належних доказів надання йому повноважень для представництва перед третіми особами та укладення з ними договорів в інтересах спільної діяльності, а також не довів, що комунальні послуги надавались третіми особами на об'єкт, частка якого належить відповідачу (акти приймання-передачі виконаних робіт тощо) не підтвердив належними доказами понесення ним спірних витрат, оскільки договори, на які посилається позивач як на докази понесення збитків не є підставою позову і підтверджують лише укладення договорів одним з учасників договору про створення спільної часткової власності з третіми особами, а акти звірок і платіжні документи про сплату виставлених йому рахунків, на думку суду, такими доказами не є.

Переглядаючи судове рішення в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції також встановив, що 23.01.2006 сторони справи уклали договір б/н від 23.01.2006 про створення спільної часткової власності, за умовами якого учасники об'єднують свої матеріальні ресурси для створення спільної власності будівництва та експлуатації магазина будівельних матеріалів, який буде розташовано по АДРЕСА_1, загальною площею 516 кв. метрів; цією метою учасники об'єднуються та доручають учаснику ОСОБА_4 отримати земельний відвід для будівництва магазину; відповідно до пункту 1.2. договору замовником будівництва є учасник договору ОСОБА_4; пунктом 1.3. договору сторони погодили, що після закінчення будівництва право власності магазину учасники договору набувають в таких частках: ОСОБА_5 - 50 %; ОСОБА_4 - 50 %; пунктом 1.4. договору визначено, що сторони вирішили користуватися магазином таким чином: магазин знаходиться у спільному користуванні учасників, порядок користування здійснюється на підставі додаткової угоди; згідно з пунктом 2.1. договору фінансування будівництва здійснюється сторонами в рівних частках. Замовником проектно-кошторисної документації є учасник договору ОСОБА_4, але проект та кошторис будівництва магазину узгоджується обома учасниками договору між собою; умовами пункту 2.4. договору встановлено, що після закінчення будівництва замовник протягом 1 місяця повинен пред'явити будівлю комісії виконкому Слов'янської міської ради і ввести будівлю до експлуатації; після закінчення будівництва учасники складають акт про участь у фінансуванні будівництва, у якому вказується загальна сума коштів, які витрачені в зв'язку з будівництвом магазину, сума фінансової участі кожної сторони у будівництві, та розмір частки у спільній власності; цей договір, акт вводу в експлуатацію, та акт про розподіл часток у спільній власності після закінчення будівництва приміщення магазину реєструються у БТІ з обов'язковою вказівкою часток кожного з учасників у спільній власності; цей акт є невід'ємною частиною договору.

Розділом 3 договору визначено умови користування спільною власністю, а саме: кожен з учасників договору самостійно експлуатує та користується приміщенням, яке відповідає належної йому частини магазину, яка визнана згідно з пунктом 1.4. цього договору, при цьому, кожен з учасників має право зробити переобладнання належного йому приміщення, встановити нове обладнання, робити поліпшення, але при цьому зважати на те, щоб не порушувалась цілісність та конструктивні особливості будівлі; оплата електроенергії, комунальних послуг та інших витрат по утриманню приміщень, що знаходяться у спільній власності, здійснюється учасниками таким чином: учасник, який є замовником будівництва, складає договір на постачання електроенергії, водопостачання та надання інших комунальних послуг, оплату електроенергії та комунальних послуг учасники здійснюють шляхом внесення коштів замовнику, пропорційно частки у спільній власності, чи з іншої домовленості, яка оформляється протоколом між учасниками договору; оплату податку на землю кожен учасник здійснює самостійно, згідно з розміром земельної ділянки, яка відповідає його частці в спільній власності (пункти 3.1, 3.2, 3.3 договору).

Відповідно до п. 6.1. договору цей договір укладено на невизначений строк. Договір може бути розірваним тільки за згодою сторін.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що матеріали справи не містять відомостей про те, що сторонами оформлювалися протоколи щодо інших домовленостей про порядок оплати комунальних послуг та інших витрат з утримання приміщення, додаткову угоду, передбачену пунктом 1.4. договору, сторони не укладали; сторони не довели факту виконання умов пункту 2.4. договору, а саме, щодо порядку реєстрації акта про участь у фінансуванні будівництва.

Також, на думку суду, за висновком судово-економічної експертизи № 431/472/26 від 25.04.2014, проведеної провідним судовим експертом відділу економічних досліджень Донецького НДІСЕ Ушаковою С.П. у даній справі, позивач не підтвердив факт надання послуг третіми особами за вищезазначеними договорами.

Відтак, суд апеляційної інстанції вказав, що, оскільки право власності на 9/20 часток магазину виникло у відповідача не на підставі договору б/н від 23.01.2006 р. про створення спільної часткової власності, а на підставі договору про купівлю-продаж, то пункт 1.3. договору, на підставі якого заявлений позов у даній справі, був залишений сторонами без виконання; спірні правовідносини сторін стосуються договору купівлі-продажу, за умовами якого сторони не визначили умови користування спірного магазину будівельних матеріалів, а позивач не довів підставу своїх позовних вимог; надані ним акти звірки взаєморозрахунків не є документами, що підтверджують наявність зобов'язання за господарським договором.

Судова колегія зазначає, що відповідно до положень статей 2, 43, 54 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову. При цьому господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога, стосовно якої позивач просить суд прийняти певне рішення; суди вірно встановили, що предметом даного позову є стягнення з відповідача грошової суми, яка є компенсацією витрат позивача по утриманню приміщення, що знаходиться у спільній власності.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу; зі змісту позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги вбачається, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилається як на положення договору про створення спільної часткової власності, так і на обставини фактичного використання відповідачем побудованого магазину спільно з позивачем, споживання ним комунальних послуг без здійснення витрат на утримання цього магазину та без оплати таких комунальних послуг.

Згідно статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання договорів та інших правочинів, а також можуть виникати безпосередньо із актів законодавства. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання неналежним чином (стаття 610 Цивільного кодексу України); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Всупереч наведеній вище нормі законодавства та наведеним у позові обставинам, положенням статей 43, 54 Господарського процесуального кодексу України суди попередніх інстанцій не перевірили, чи виконував відповідач свої законодавчо встановлені обов'язки як співвласник майна, в якому обсязі здійснював витрати на управління, утримання та збереження спільного майна, сплату податків, зборів (обов'язкових платежів) позивач та не з'ясували відповідних правових наслідків для співвласників майна.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами першою, другою статті 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судова колегія констатує, що позивач на підтвердження своїх правовідносин з третіми особам, а також на підтвердження здійснення до бюджету обов'язкових платежів (орендна плата за земельну ділянку) надав відповідні договори, документи, які підтверджують сплату ним вартості житлово-комунальних послуг, витрат з охорони, сплату орендної плати, а також акти звірки взаємних розрахунків.

Суди не дослідили надані позивачем договори, не з'ясували, чи стосуються ці договори об'єкта спільної часткової власності, чи інших об'єктів, чи охоплено ними весь об'єкт нерухомості, чи лише належну позивачу частку; не навели положень наданих позивачем договорів про споживання житлово-комунальних послуг, норм Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", Закону України "Про оренду землі", якими передбачено, зокрема, складання актів прийому-передачі обсягів водопостачання та водовідведення, інших комунальних послуг, а також оренди земельної ділянки, помилково ототожнивши ці правовідносини з іншими витратами на утримання майна (охорона об'єкта).

Всупереч приписам статті 42 Господарського процесуального кодексу України, суди не мотивували у судових рішеннях причини відхилення висновків експерта з питань витрат позивача на послуги водопостачання та його витрат на оплату оренди землі під об'єктом нерухомості.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Постанова апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду вказаним вимогам не відповідають з вище зазначених підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення господарського суду підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 30.05.2016 у справі №905/3580/15 господарського суду Донецької області та рішення господарського суду Донецької області від 30.03.2016 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Головуючий Л. Рогач

Судді: І. Алєєва

Г. Кравчук