ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року Справа № 909/1172/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Гоголь Т.Г. (доповідач),
суддівДобролюбової Т.В., Корсака В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін: позивача: не з'явились, повідомлені належно, відповідача: Саприкін А.О. - дов. від 22.06.16,

касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "АРСЕНАЛ СІТІ"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду
від14.04.16
у справі№909/1172/15 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомІвано-Франківської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "АРСЕНАЛ СІТІ"
провизнання недійсним договору оренди земельної ділянки

Івано-Франківська міська рада звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРСЕНАЛ СІТІ" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №А-6/401 від 10.01.07, укладеного між позивачем і ТОВ "МАОДОТ-1" (правонаступником якого є відповідач - ТОВ "АРСЕНАЛ СІТІ") та зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, площею 17,3641 га, в межах вулиць Національної Гвардії - Є.Коновальця - О.Сорохтея в місті Івано-Франківську. Позивач наголошував на тому, що оспорюваний договір оренди землі був укладений на підставі рішення суду, яке на даний час скасоване; що на сесії Івано-Франківської міської ради не приймалось рішення про надання відповідачу в оренду земельної ділянки, тобто договір укладено за відсутності волевиявлення ради, а відтак він підлягає визнанню недійсним на підставі приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а земельна ділянка поверненню власникові. Позов обґрунтований приписами статті 142 Конституції України, статей 123, 124 Земельного кодексу України, статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статей 26, 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.15 (суддя Калашник В.О.) у позові відмовлено. Господарський суд установив, що спірний договір відповідає вимогам законодавства, а саме: статті 203 Цивільного кодексу України, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним на підставі приписів статті 215 Цивільного кодексу України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.16 (судді: Кравчук Н.М., Мирутенко О.Л., Якімець Г.Г.) перевірене рішення місцевого господарського суду скасовано. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № А-6/401 від 10.01.07, укладений між Івано-Франківською міською радою та ТОВ "МАОДОТ-1" (правонаступником якого є ТОВ "АРСЕНАЛ СІТІ"). Зобов'язано ТОВ "АРСЕНАЛ СІТІ" повернути Івано-Франківській міській раді земельну ділянку, площею 17,3641 га, в межах вулиць Національної Гвардії - Є.Коновальця - О.Сорохтея в місті Івано-Франківську. Апеляційний господарський суд виходив з того, що, укладаючи спірний договір оренди землі, Івано-Франківська міська рада не виявила своєї волі на його укладення, а відтак оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним за приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а земельна ділянка поверненню міській раді.

До Вищого господарського суду України з касаційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "АРСЕНАЛ СІТІ", яке просить постанову у справі скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі. Скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 124 Земельного кодексу України, статей 43, 54, 75, 82, 83, 85 Господарського процесуального кодексу України. Він не погоджується з висновком апеляційного господарського суду про наявність підстав для визнання недійсним спірного договору та повернення земельної ділянки позивачеві. Скаржник наголошує на тому, що оспорюваний договір оренди землі не суперечить приписам статті 203 Цивільного кодексу України; що він був укладений на виконання чинної на той час постанови Господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.06 у справі №А-6/401; що вказане судове рішення, як вважає скаржник, у даному випадку фактично замінило волевиявлення позивача, тобто прийняття ним відповідного рішення на сесії міської ради, яке реалізується шляхом укладення договору оренди землі. Товариство також зазначає, що укладанню спірного договору оренди землі передував ряд домовленостей між позивачем та відповідачем, окрім іншого, розроблялася техдокументація, укладалися договори про співпрацю від 18.01.06, від 16.11.06, і це, на його думку, свідчить про те, що позивач висловив свою волю до вчинення оспорюваного правочину. Крім того, у судовому засіданні скаржник посилається на практику застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Від відповідача судом отримано відзиви на касаційну скаргу, в яких він просить залишити без змін постанову у справі, а касаційну скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення відповідача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів законодавства, відзначає наступне.

Місцевим господарським судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.10.06 рішенням Івано-Франківської міської ради були внесені зміни в пункт 1.7 рішення ІV сесії V демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 06.07.06 "Про матеріали погодження місця розташування земельних ділянок" ТОВ "МАОДОТ-І" (правонаступником якого є відповідач); погоджено матеріали місця розташування земельної ділянки, орієнтовною площею 18 га, в межах вулиць Національної гвардії - Є.Коновальця - О.Сорохтея для комплексної забудови житлового мікрорайону; надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки. Рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 24.11.06 №422 ТОВ "МАОДОТ-І" надано дозвіл на виготовлення проекту комплексної забудови житлового мікрорайону в межах вулиць Національної гвардії - Є.Коновальця - О.Сорохтея в м. Івано-Франківську. На засіданні містобудівельної ради при Управлінні архітектури і містобудування м. Івано-Франківська 02.02.06 було затверджено схему забудови цієї території. Суд установив, що на виконання вказаних рішень щодо комплексної забудови житлового мікрорайону відповідач розробив технічну документацію та погодив її з усіма відповідними контролюючими і державними органами, а також розробив проект землеустрою. Розроблений проект землеустрою пройшов державну експертизу та отримав позитивний висновок (як то передбачено земельним законодавством). Крім того, відповідачем були укладені угоди про співпрацю з виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради від 18.01.06, від 16.11.06. Також було установлено, що 07.12.06 на розгляд Х сесіїдемократичного скликання Івано-Франківської міської ради виносилося питання затвердження проекту землеустрою з відведення та передачі в оренду земельної ділянки ТОВ "МАОДОТ-І", загальною площею 17,3641 га в межах вулиць Національної гвардії - Є.Коновальця - О.Сорохтея для комплексної забудови житлового мікрорайону . Проте, як установив суд, Івано-Франківською міською радою не було прийнято рішення з вказаного питання (затвердження проекту землеустрою чи відмова у такому). У зв'язку з порушенням своїх прав ТОВ "МАОДОТ-І" звернулося до суду та постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.06 було визнано неправомірними дії Івано-Франківської міської ради з відмови ТОВ "МАОДОТ-І" у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки, площею 17,3641 га, в межах вулиць Національної Гвардії - Є. Коновальця - О. Сорохтея для комплексної забудови житлового мікрорайону у м. Івано-Франківську; зобов'язано Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою з відведення вказаної земельної ділянки і передачі її в оренду та укласти із ТОВ "МАОДОТ-І" договір оренди такої земельної ділянки. В решті позовних вимог провадження у справі було закрито. В порядку добровільного виконання вказаного судового рішення, 10.01.07 між Івано-Франківською міською радою і ТОВ "МАОДОТ-І" був укладений договір оренди землі (посвідчений нотаріально та зареєстрований у Івано-Франківському відділі Івано-Франківської регіональної філії центру ДЗК при Держкомземі України, про що у державному реєстрі земель внесено запис від 11.01.07 за №005). За цим договором Івано-Франківська міська рада - орендодавець передав, а орендар - ТОВ "МАОДОТ-1" прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею 17,3641 га, для забудови житлового мікрорайону в межах вулиць Національної Гвардії - Є. Коновальця - О.Сорохтея в місті Івано-Франківську. Вказаний договір оренди було укладено строком на 10 років, тобто до 11.01.17. Місцевий господарський суд установив, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.07.14 у справі №9104/321192/10 скасовано постанову Господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.06 у справі №А-6/401 та прийнято нове рішення, яким визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківської міської ради щодо незабезпечення розгляду питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду ТОВ "АРСЕНАЛ СІТІ" земельної ділянки, площею 17,3641 га, в межах вулиць "Національної Гвардії - Є.Коновальця - О. Сорохтея" для комплексної забудови житлового мікрорайону у м. Івано-Франківську, та зобов'язано Івано-Франківську міську раду розглянути питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду ТОВ "АРСЕНАЛ СІТІ" вказаної земельної ділянки. В решті позову суд відмовив. В процесі розгляду спору місцевий господарський суд також установив, з підтвердженням матеріалами справи, що оспорюваний договір оренди землі від 10.01.07 виконувався сторонами; що орендна плата за ним сплачувалася відповідачем та приймалася позивачем; що сторонами був укладений договір про співпрацю від 21.11.07. Крім того, як було установлено, відповідачем здійснена забудова спірної земельної ділянки; зведені житлові будинки, котрі частково введені в експлуатацію, та здійснюється будівництво інших об'єктів, в тому числі соціального призначення. В процесі розгляду спору господарський суд першої інстанції не установив обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсним спірного договору оренди. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога Івано-Франківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРСЕНАЛ СІТІ" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №А-6/401 від 10.01.07, укладеного між позивачем і ТОВ "МАОДОТ-1" (правонаступником якого є відповідач) та зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, площею 17,3641 га, в межах вулиць Національної Гвардії - Є.Коновальця - О.Сорохтея в місті Івано-Франківську. Ухвалюючи рішення у справі, господарський суд першої інстанції визнав позовні вимоги необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні. Переглядаючи в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Проте, висновки апеляційного господарського суду визнаються помилковими з огляду на таке. Відповідно до підпункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Підстави недійсності правочину унормовані приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Вирішуючи спори про визнання правочинів, господарських договорів, недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення, укладення, та настання відповідних наслідків. За приписами статті 12 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладання оспорюваного договору) до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою. Згідно з приписами статті 124 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу. Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. До клопотання про відведення земельної ділянки додаються матеріали, передбачені частиною п'ятнадцятою статті 151 цього Кодексу, документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки. Відмову органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади у наданні земельної ділянки в користування або залишення клопотання без розгляду в установлений строк може бути оскаржено в судовому порядку. Рішення про відмову у наданні земельної ділянки в користування має містити мотивовані пояснення з посиланням на відповідні положення нормативно-правових актів, затвердженої містобудівної документації та документації із землеустрою. Механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначався Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №677 від 26.05.04 (що був чинним на час укладання спірного договору оренди). Згідно з пунктом 3 цього Порядку проект відведення земельної ділянки розробляється на підставі: рішення сільської, селищної, міської ради, районної, Київської або Севастопольської міської держадміністрації, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок; укладених договорів між землевласниками і землекористувачами та розробником проекту відведення земельної ділянки; судового рішення. Проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. Погоджений проект відведення земельної ділянки підлягає державній експертизі, яка проводиться органом земельних ресурсів відповідно до законодавства. Після одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається сільською, селищною, міською радою, районною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією, затверджується ними або в установленому порядку подається до інших органів, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок. Як вже зазначалося, і це установив місцевий господарський суд, позивачем було виконані вимоги земельного законодавства та виготовлено проект землеустрою, як то передбачено наведеними приписами, а відтак Івано-Франківська міська рада зобов'язана була прийняти рішення за зверненням товариства та представленим на розгляд її сесії проектом землеустрою. Проте, міська рада ухилилася від прийняття рішення з приводу наданого їй на затвердження проекту землеустрою, хоча таке є обов'язком ради в силу вимог статті 123 Земельного кодексу України. Тобто, як було установлено, бездіяльність міської ради щодо неприйняття у межах визначеної законом компетенції відповідного рішення за зверненням відповідача є протиправною, що, як вже зазначалося, підтверджено і постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.07.14 у справі №9104/321192/10, та, між іншим, не спростовано судом апеляційної інстанції. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. У рішенні від 24.06.03 у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". У цій справі Європейський суд дійшов висновку про те, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 "Першого протоколу Конвенції". Тобто, визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним. Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вже зазначалося, і це було установлено, міська рада ухилилася від прийняття рішення (про затвердження чи відмову) стосовно наданого їй відповідачем на затвердження проекту землеустрою, хоча такий обов'язок випливає із приписів статті 123 Земельного кодексу України, (тобто порушення були вчинені з боку публічного органу, а не особи (відповідача); що відповідач виконав усі вимоги покладені на нього земельним законодавством щодо укладання спірного договору оренди (розробив технічну документацію, погодив її з усіма відповідними контролюючими і державними органами; розробив проект землеустрою, який пройшов державну експертизу; отримав позитивний висновок, та у встановленому порядку звернувся до органу місцевого самоврядування для отримання відповідних рішень). Наведене свідчить, що у даному випадку відбулося непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння майном. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Апеляційний господарський суд, ухвалюючи постанову у справі, наведених приписів не врахував та не спростував установленого місцевим господарським судом, а відтак дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Згідно зі статтею 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов. Таким чином, зважаючи на викладене та встановлені судом першої інстанції обставини справи, судова колегія вважає правомірним висновок Господарського суду Івано-Франківської області про відсутність підстав для задоволення позову. Відтак, доводи, викладені в касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження.

За таких обставин, постанова Львівського апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області - залишенню в силі.

Судові витрати у відповідності до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.16 у справі №909/1172/15 скасувати. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.15 залишити в силі.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АРСЕНАЛ СІТІ" задовольнити.

Головуючий, суддя Т.Гоголь

Судді Т. Добролюбова

В.Корсак