ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2016 р. Справа № 911/1823/16

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства «Укрспеціндустрія», м. Запоріжжя

до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС», Київська область, м. Славутич

про визнання недійсним пункту 2.2 в частині обовязку покупця здійснення повної оплати в строк до 08.10.2015 р. та пункту 5.4 договору №15-0189-1 від 10.09.2015 р.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 06/2016 від 14.07.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. №5-ЮВ від 11.01.2016 р.);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

приватне підприємство «Укрспеціндустрія» (далі позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (далі - відповідач) про визнання недійсними з 10.09.2015 р. пункту 2.2 в частині обовязку покупця здійснення повної оплати в строк до 08.10.2015 р. та пункту 5.4 договору №15-0189-1 від 10.09.2015 р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є підстави для визнання пунктів 2.2 та 5.4 укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. недійсними, оскільки відповідно до умов оскаржуваних пунктів позивач позбавлений своїх законних та істотних майнових прав, як на сам товар, так і на користування своїми грошовими коштами, оскільки вони, як випливає з умов пункту 2.2 договору передаються відповідачу у користування на невизначений термін (до часу фактичної передачі товару). Умови, які зазначені у пунктах 3.1., 3.2. та 5.4., ставлять позивача у нерівне (гірше) становище в порівнянні з відповідачем. Позивач вважає, що умови договору, які викладені у пунктах 2.2 та 5.4 договору суперечать п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, ч. 2, ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України та ст. 536 Цивільного кодексу України. У звязку з викладеним позивач просить суд визнати недійсними з часу вчинення, тобто з 10 вересня 2015 року, окремі частини правочину договору № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. поставки, який було укладено між державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» та приватним підприємством «Укрспеціндустрія» 10 вересня 2015 року, а саме пункт 2.2 в частині обовязку покупця здійснення повної стовідсоткової оплати за товар в строк до 08.10.2015 р., та пункт 5.4 у повному обсязі.

29.06.2016 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову у звязку з тим, що положення пунктів 2.2 та 5.4 договору поставки № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. не суперечать положенням Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів в редакціях, що діяли на момент вчинення правочину. Крім того, відповідач зазначив, що рішенням господарського суду Запорізької області від 18.04.2016 р. у справі № 908/630/16 задоволені позовні вимоги Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» до приватного підприємства «Укрспеціндустрія» про стягнення пені в розмірі 67601,44 грн. та штрафу в розмірі 119840,00 грн. по договору № 15-0189-1 від 10.09.2015 р.

19.07.2016 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких представник відповідача зазначив про те, що в період з 17.09.2015 р. по 20.11.2015 р. позивачем було повністю перераховано попередню оплату за договором у сумі 2112000,00 грн., що узгоджується з п. 2.1 договору, яким передбачено, що сума договору складає 2112000,00 грн. В свою чергу відповідач повністю виконав свої зобовязання за договором, а саме в період з 29.10.2015 р. по 24.11.2015 р. передав позивачу товар на загальну суму 2112000,00 грн. Отже, умови договору № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. були виконані сторонами у повному обсязі, що також підтверджується рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/630/16 від 18.04.2016 р.

Представник позивача у судове засідання 05.07.2016 р. не зявився, а у судовому засіданні 19.07.2016 р. позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судових засіданнях 05.07.2016 р. та 19.07.2016 р. проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

08.09.2015 р. товарною біржею «Центральна універсальна біржа» було проведено аукціон з продажу активів (неосновних засобів) ДСП «Чорнобильська АЕС», а саме металобрухту неіржавіючої сталі (демонтоване обладнання) у кількості 100,00 тон.

Як вбачається з протоколу №1 від 08.09.2015 р. (затверджений відповідачем 09.09.2015 р.), переможцем аукціону (покупцем) було визначено приватне підприємство «Укрспеціндустрія».

За результатами проведеного аукціону 10.09.2015 р. між ДСП «Чорнобильська АЕС» (постачальник) та ПП «Укрспеціндустрія» (покупець) було укладено договір поставки № 15-0189-1, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю продукцію металобрухт нержавіючої сталі загальною кількістю 100 тон, згідно специфікації, а покупець зобов'язується прийняти обумовлений товар та оплатити в строки та на умовах, встановлених даним договором.

Відповідно до п. 2.1 договору сума договору складає 2112000, 00 грн.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, згідно виставленого ним рахунка на сплату. Покупець може здійснювати попередню оплату частками, але повинен здійснити повну 100% оплату за товар в строк до 08.10.2015 р.

Відповідно до пункту 3.1 договору постачальник зобовязується передати покупцю обумовлений товар на своєму складі на умовах FCA, згідно з міжнародними правилами ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, на складському господарстві ЧАЕС: ДТМЦ зі складу 1.1 автотранспорт покупця. Відпуск товару проводиться партіями в строк, який встановлюється за домовленістю сторін. Вартість партії товару, що відпускається покупцю, не повинна перевищувати розміру отриманої постачальником попередньої оплати за нього.

Передача товару можлива тільки після отримання покупцем дозволу від Державного агентства України з управління зоною відчуження на вивіз товару за межі зони відчуження (пункт 3.2 договору).

Згідно з пунктом 5.4. договору за порушення термінів виконання покупцем зобов'язання, встановленого п. 2.2 договору, з 09.10.2015 р. з нього стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущене прострочення здійснення попередньої оплати, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (пункт 8.1 договору).

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.04.2016 р. у справі №908/630/16 за позовом ДСП «Чорнобильська АЕС» до ПП «Укрспеціндустрія» про стягнення 187441,44 грн. та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.06.2016 р., якою вказане рішення залишене без змін, встановлено, що ДСП «Чорнобильська АЕС» на адресу ПП «Укрспеціндустрія» на виконання пункту 3.1 договору були відпущені ТМЦ партіями, що підтверджено накладними № 03-46/183 від 29.10.15 р. на суму 399168,00 грн.; № 03-46/184 від 11.11.15 р. на суму 487872,00 грн.; № 03-46/187 від 12.11.15 р. на суму 337920,00 грн.; № 03-46/189 від 18.11.15 р. на суму 696960,00 грн.; № 03-46/190 від 24.11.15 р. на суму 190080,00 грн. Зобов'язання по оплаті товару ПП «Укрспеціндустрія» виконувались, але з порушенням умов договору, а саме: 17.09.2015 р. перераховано 100000,00 грн.;28.10.2015 р. - 300000, 00 грн.; 10.11.2015 р. - 487040, 00 грн.; 11.11.2015 р. - 337920,00 грн.; 17.11.2015 р. - 696960,00 грн.; 20.11.2015 р. - 190080,00 грн., що підтверджено виписками по рахункам. Всього ПП «Укрспеціндустрія» сплачено за договором 2 112 000, 00 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що договір поставки № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. було повністю виконано сторонами.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. за №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилається на те, що умови договору, які викладені у пунктах 2.2. та 5.4. докорінно порушують майнові права та інтереси позивача та суперечать у своїй сукупності нормам Цивільного кодексу України, а саме: п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, ч. 2, ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України та ст. 536 Цивільного кодексу України.

Позивач з посиланням на ст. 203 Цивільного кодексу України просить суд визнати пункти 2.2 та 5.4 договрору недійсними, при цьому, не зазначаючи частину ст. 203 Цивільного кодексу України та не вказує, які саме вимоги вказаної статті порушено сторонами при укладенні договору поставки № 15-0189-1 від 10.09.2015 р.

Оскільки позивач посилається на те, що спірні пункти договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, а частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, то суд розглядає спір про визнання спірних пунктів договору недійними на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За своєю правовою природою договір № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

В даному випадку, сторонами договору № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. у пункті 2.2 договору чітко погоджено обовязок покупця здійснити попередню оплату у строк до 08.10.2015 р., що повністю узгоджується з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, у звязку з чим пункт 2.2 договору не суперечить Цивільному кодексу України.

Посилання позивача на те, що умови п. 2.2 договору у взаємодією з п. 3.1 та 3.2 договору позбавляють його істотних майнових прав, як на сам товар, так і на користування його грошовими коштами не заслуговують на увагу, оскільки виконання вказаних пунктів саме позивачем є передумовою для здійснення поставки товару, і лише вчасне виконання позивачем вказаних пунктів свідчить про його добросовісність виконання взятого на себе зобовязання з оплати товару.

Частинами 2 та 3 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Положення вказаних частин ст. 693 Цивільного кодексу України передбачають право покупця на предявлення продавцю альтернативної вимоги у разі невиконання продавцем зобовязання щодо поставки товару (ч. 2) та правові наслідки невиконання продавцем обовязку щодо передачі товару, за який він одержав попередню оплату, зокрема право на нарахування процентів (ч. 3).

Тобто, положення вказаних статей стимулюють саме продавця до належного виконання зобовязання, забезпечують права покупця у разі невиконання продавцем обовязку щодо поставки товару і в даному випадку п. 2.2 договору жодним чином не суперечить положенням ч. 2 та ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги про недійсність пункту 5.4 договору, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У сфері господарювання згідно із ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Встановлена сторонами у договорі відповідальність за прострочення виконання зобов'язання не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання недійсним пункту договору в частині визначення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також посилався на те, що договір № 15-0189-1 від 10.09.2015 р. не містить положень щодо відповідальності постачальника (відповідача) перед покупцем (позивачем), однак вказані доводи судом відхиляються, оскільки відсутність положень у договорі щодо відповідальності постачальника жодним чином не впливає на вирішення спору щодо заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи судом не встановлено наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодекс України, для визнання недійсними пунктів 2.2 та 5.4 договору поставки № 15-0189-1 від 10.09.2015 р., а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя О.О. Рябцева

Рішення підписано 22.07.2016 р.