УХВАЛА

27.07.2016Справа № 910/19762/15

За скаргою Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8"

на дії Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління

юстиції у місті Києві

у справі № 910/19762/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8"

про стягнення 862 605,73 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пилипенко В.О.,

за участю представників сторін:

від стягувача: Плахотнюк Я.В. за довіреністю № 91/2015/10/21-4 від 21.10.2015 р.;

від боржника: Сенчило В.В. за довіреністю № 42 від 10.12.2015 р.;

від ВДВС : Перепелиця А.С. за довіреністю №д/14 від 25.07.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8" про стягнення 872 605,73 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.10.2015 р. у справі №910/19762/15 позов задоволено повністю, стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8" на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 530 395,52 грн. заборгованості, 308 060,28 грн. інфляційних втрат, 24 149,92 грн. 3 % річних та 17 252, 11 грн. судового збору.

На виконання вказаного рішення 23.10.2015 р. господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

14.06.2016 р. до господарського суду міста Києва від Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8" надійшла скарга на дії Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою суду від 21.06.2016 р. розгляд скарги Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8" на дії Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві у справі №910/19762/15 призначено на 13.07.2016 р.

Ухвалою від 13.07.2016 р. розгляд скарги відкладено на 27.07.2016 р.

26.07.2016 р. від державного виконавця надійшли матеріали виконавчого провадження №50182247 та заперечення на скаргу.

У судовому засіданні 27.07.2016 р. представник скаржника підтримав вимоги вкарги.

Представник стягувача проти задоволення скарги не заперечив.

Представник ВДВС у судовому засіданні проти скарги заперечив у повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали з огляду на подану скаргу, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, господарський суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.10.2015 р. у справі №910/19762/15 позов задоволено повністю, стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8" на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 530 395,52 грн. заборгованості, 308 060,28 грн. інфляційних втрат, 24 149,92 грн. 3 % річних та 17 252, 11 грн. судового збору.

На виконання вказаного рішення 23.10.2015 р. господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

16.02.2016 р. Відділом Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50182247 з виконання наказу господарського суду міста Києва від 23.10.2015 р. №910/19762/15.

09.03.2016 р. Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанови про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в межах виконавчого провадження №50182247.

Того ж дня виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

Боржник, не погоджуючись із постановами про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника, просить суд визнати дії державного виконавця з винесення оспорюваних постанов незаконними та скасувати вказані постанови від 09.03.2016 р.

Як на підставу заявлених вимог боржник посилається на те, що 27.04.2016 р. господарським судом міста Києва винесено ухвалу у справі № 910/19762/15, якою розстрочено виконання рішення господарського суд м. Києва від 05.10.2015 р. у справі №910/19762/15 строком на 3 (три) роки; та визначено графік сплати боржником грошових коштів стягувачу.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.06.2016 р. стягувач звернувся до Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві із заявами про повернення наказів стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

21.07.2016 р. виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Як зазначає державний виконавець у запереченнях на скаргу, постановою від 16.02.2016 р. про відкриття виконавчого провадження №50182247, боржнику встановлено строк для самостійного виконання рішення до 23.02.2016 р.

У зв'язку з невиконанням боржником рішення у встановлений вказаною постановою строк та ненаданням підтверджуючих документів, виконавцем винесено постанову від 09.03.2016 р. про стягнення виконавчого збору; та оспорювані постанови.

При цьому, виконавець зазначає про неможливість зняття арешту з майна та рахунків до виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ст. 1212 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Приписами ст. 25 Закону встановлено, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надано відстрочку виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення строку відстрочки в межах строку, встановленого для його пред'явлення. У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 27 Закону встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Відповідно до ст. 32 Закону, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Статтею 52 Закону встановлено, зокрема, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно з положеннями ст. 57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Судом встановлено, що ухвала про розстрочення виконання рішення суду була винесена лише 27.04.2016 р., тобто, до дати винесення спірних постанов про арешт майна і коштів боржника.

Таким чином, станом на дату винесення оспорюваних постанов у боржника були відсутні підстави для невиконання вимог державного виконавця про самостійне виконання рішення суду у строк, встановлений у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Суд вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні даної скарги суд має встановити законність дій державного виконавця саме станом на дату винесення спірних постанов.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи, суд встановив законність дій державного виконавця при винесення постанов від 09.03.2016 р. про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в межах виконавчого провадження №50182247, станом на дату винесення таких постанов. Судом також взято до уваги, що скаржником не оспорюється постанова від 09.03.2016 р. про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд не вбачає підстав для визнання дій державного виконавця при винесення спірних постанов незаконними та їх скасування з цих підстав, у зв'язку з чим подана скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги Житлово-будівельного кооперативу "Шовковик-8" на дії Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві у справі № 910/19762/15.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Н.І. Зеленіна