РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2016 р. Справа № 906/18/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Сініцина Л.М. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 28 березня 2016 року у справі №906/18/16 (суддя Прядко О.В.)

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (м. Луцьк)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Житомир)

про стягнення 15 209 грн. 42 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 представник , згідно свідоцтва НОМЕР_3 від 18 грудня 2016 року;

відповідача: ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 4-5) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 15 209 грн. 42 коп..

Рішенням господарського суду Житомирської області від 28 березня 2016 року (а.с. 80-82) з підстав, вказаних у рішенні, позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 15 112 грн. 25 коп. заборгованості, 1511 грн. 22 коп. витрат з оплати послуг адвоката. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 210 грн. 22 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 99-101) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області скасувати та прийняти нове рішення, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що відповідно до розділу 5 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

Ухвалою суду від 16 травня 2016 року (а.с. 97) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 01 червня 2016 року на 15 годину 30 хвилин.

Ухвалою суду від 1 червня 2016 року, з підстав, висвітлених у даній ухвалі, було продовжено строк розгляду даної апеляційної скарги та розгляд справи було відкладено на 1 серпня 2016 року на 14 годину 30 хвилин (а.с. 123).

Розпорядженням керівника апарату суду від 01 серпня 2016 року у зв'язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Бучинської Г.Б. у період з 01 серпня 2016 року по 02 серпня 2016 року включно, відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 серпня 2016 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 906/18/16 у складі: головуючий суддя - Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Сініцина Л.М.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01 серпня 2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання у складі: головуючий суддя - Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Сініцина Л.М.

Апелянт в судових засіданнях від 01 червня 2016 року та від 01 серпня 2016 року підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Разом з тим, подав клопотання про долучення до матеріалів справи договору замовлення транспорту № ST 2013-4719-1 від 06 червня 2013 року та його переклад (укладений між фірмою «Smart Trans» та Відповідачем).

Представник Позивача в судовому засіданні 01 серпня 2016 року заперечив доводи апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 28 березня 2016 року по даній справі слід скасувати, а апеляційну скаргу Відповідача - задоволити. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем та Відповідачем 7 червня 2013 року був укладений договір-заявка на перевезення вантажу автомобільним транспортом (том 1, а.с. 8).

З даного Договору вбачається, що пунктом 5 Договору визначено дату та адресу загрузки: 12 червня 2013 року АДРЕСА_3. Пунктом 7 Договору визначено вантажоотримувача: Quickpack Polska Sp/Z/o/o. Пунктом 9 Договору було визначено дату вигрузки: 14 червня 2013 року. Пунктом 13 Договору визначено, що плата за перевезення становить у розмірі 580 євро в грн. по курсу НБУ в день оплати (15 - 30 днів за оригіналами документів).

Даний Договір підписаний та скріплений відтисками печаток як зі сторони Позивача так і зі сторони Відповідача.

На підставі вказаного Договору Відповідач прийняв на себе зобов'язання по організації перевезення належного замовнику (польській фірмі SMART TRANS Sp. J.) вантажу за маршрутом м. Київ (Україна) - м. Єджеюф/Jedrzejow (Польща/Pl), доказом чого є міжнародна товарно-транспортна накладна СМR № 062912 (а. с. 9).

Згідно з відмітками на СМR № 062912 та митній декларації (а. с. 10), вантаж був доставлений за місцем призначення та отриманий вантажоодержувачем (Quickpack Polska Sp. Z.o.o) 24 червня 2013 року.

Позивачем на адресу Відповідача було направлено претензію від 8 липня 2014 року за №251 (а.с. 11; доказ направлення та отримання даної претензії опис вкладення у цінний лист та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення знаходяться на а.с. 13-14), відповідно до котрої Позивач пропонував Відповідачу невідкладно перерахувати суму заборгованості за надані транспортні послуги в розмірі 9287 грн. 42 коп. та визначено, що у випадку відмови від задоволення даних вимог, Позивач буде змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Також, в даній претензії зазначено, що документи, які стосуються даної претензії знаходяться у розпорядженні Відповідача.

В зв'язку з несплатою Відповідачем коштів за надані послуги перевезення, Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача щодо стягнення 15 209 грн. 42 коп.

Відповідно до частин 1, 2 статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

В силу дії частини 1 статті 307 Господарського кодексу України: за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 2 статті 307 Господарського кодексу України: договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Водночас, за приписами статті 311 Господарського кодексу України, плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 6 та частини 1 статті 627 Цивільного Кодексу України: сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно статті 307 Господарського кодексу України та статті 909 Цивільного кодексу України: за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 908 Цивільного кодексу України встановлено, що: перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення; загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них; умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з частиною 1 статтею 919 Цивільного кодексу України, перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Як уже було встановлено вище в даній судовій постанові сторони погодили, що за перевезення вантажу Позивач має право на плату у розмірі 580 євро в грн. по курсу НБУ в день оплати (15 - 30 днів за оригіналами документів).

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і у порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в якому зазначено, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги.

Крім того, відповідно до частини 4 пункту 1.7 даної Постанови подання кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як Відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України.

Разом з тим, згідно частини 4 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та у карбованцях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд констатує, що Позивач здійснив на підставі вищевказаного Договору-заявки перевезення належного замовнику (польській фірмі SMART TRANS Sp. J.) вантажу за маршрутом м. Київ (Україна) - м. Єджеюф/Jedrzejow (Польща/Pl), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною СМR № 062912 (а. с. 9) та митною декларацією (а.с 10).

При цьому, саме Позивач допустив порушення при цій поставці, а саме прострочив термін поставки на 10 днів. В то й же час, дане не входить в предмет спору. А тому суд не має правових підстав для дослідження обставин справи щодо прострочення терміну поставки, а лише приймає як факт (в контексті поданого позову), те, що дана поставка була здійснена.

При цьому, в Договорі-поставці чітко обумовлено, що оплата здійснюється протягом 15-30 днів по оригіналам документів.

При цьому, як вбачається з претензії (а.с. 11-12), сам Позивач в кінці зазначив, що на момент її надіслання документи, що стосуються даної претензії, вже знаходились у Відповідача. Відтак , Рівненський апеляційний господарський суд критично оцінює висновок місцевого господарського суду про те, що строк оплати слід вираховувати виходячи з даної претензії, а вважає, що строк оплати слід вираховувати від здійснення перевезення, в 30- денний (граничний), тобто до 24 липня 2013 року включно.

Відповідач, в свою чергу, даного не вчинив, відповідно Позивачем підставно подано даний позов до суду.

В той же час, як зазначалося вище у даній постанові, відповідачем у відзиві (а.с.36) заявлено про застосування строку позовної давності (річного) та висвітлено прохання щодо відмови в задоволенні позову на підставі застосування цього строку.

Дослідивши обставини справи, вищевказані норми права і правовідносини, що склалися між сторонами, колегія суддів зазначає про необхідність застосування до спірних правовідносин позовної давності тривалістю в один рік та про відмову у позові у зв'язку із поданням його позивачем після спливу вказаного строку, зважаючи на наступні підстави.

Колегія суддів констатує, що до спірних правовідносин між Позивачем та Відповідачем щодо виконання міжнародного перевезення вантажу слід застосовувати положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої приєдналась Україна, оскільки застосування положень цієї Конвенції має пріоритет перед національним законодавством, а відповідно до статті 926 Цивільного кодексу України позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Так, пунктами 1, 2 статті 32 Конвенції від 1956 року передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається: у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; у випадку втрати всього вантажу - з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення.

День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується. Пред'явлення претензії в письмовій формі припиняє відлік терміну позовної давності до того дня, коли перевізник у письмовій формі відхилив претензію і повернув додані до неї документи. У випадку часткового визнання претензії відлік терміну позовної давності відновляється лише стосовно тієї частини претензії, яка залишається предметом спору. Тягар доказу факту отримання претензії або відповіді на неї, а також повернення документів, лежить на стороні, яка посилається на ці факти. Відлік терміну позовної давності не призупиняється внаслідок пред'явлення подальших претензій на тій ж підставі.

На відміну від Конвенції, національний цивільний Закон не передбачає понять умисного (навмисного) чи ненавмисного невиконання грошових зобов'язань. Проте, розуміння цих понять випливає із змісту обов'язковості виконання господарського зобов'язання та наявності в законодавстві поняття дії обставин непереборної сили, які виключно, за національним законодавством, вказують на відсутність винних дій особи, яка не виконала зобов'язання.

Цивільне законодавство України обумовлює презумпцію вини особи, яка не виконує своє цивільно-правове зобов'язання. Воно визнає неналежне виконання свідомим і навмисним в усіх випадках, окрім тих, які прямо передбачені законом.

Ненавмисне невиконання, тобто невиконання, спричинене дією обставин, які не залежали від волі зобов'язаної особи, або були фактором, який би перешкоджав виконанню зобов'язання і які б могли стати причиною невиконання зобов'язання - не мало місця. Поміж тим, лише таке невиконання вважалося би ненавмисним. В інших випадках, порушення є навмисним і боржник відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, оскільки не надав жодного доказу, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення порушення господарського зобов'язання. Обставини непереборної сили і форс-мажорні обставини за законодавством є випадками звільнення сторін від господарсько-правової відповідальності. Лише вони засвідчують відсутність умислу, у випадку порушення зобов'язання.

За змістом статті 218 Господарського кодексу України непереборною силою є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності. Принципи міжнародних комерційних договорів ототожнюють ці поняття, а їх зміст засвідчує, що вплив згаданих факторів, які не залежать від волі особи, усувають вину зобов'язаної особи і таке невиконання вважається ненавмисним, в іншому випадку невиконання зобов'язання, що вчинене свідомо є таким, що вважається умисним (безпричинним), або навмисним - таким, про яке йде мова в частині І статті 32 Конвенції, де регламентується застосування трирічного строку позовної давності.

При цьому, відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, не вважаються обставинами, що звільняють сторону від відповідальності, зокрема, порушення зобов'язань іншими контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, за змістом статті 617 Цивільного кодекс України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відтак, дана норма встановлює дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності.

Під випадком слід розуміти будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов'язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов'язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов'язаний або якщо на місці боржника була б інша особа.

Такий підхід щодо суб'єктивної неможливості передбачити, а отже і попередити діяння, що викликало невиконання або неналежне виконання зобов'язання, дозволяє відмежувати випадок від непереборної сили (форс-мажор).

Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України де непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов'язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Відповідно до статті 926 Цивільного кодексу України позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» міжнародні перевезення вантажів-перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів» від 1 серпня 2006 року Україна приєдналась до міжнародної Женевської Конвенції 1956 року про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, шляхом підписання відповідного протоколу.

Згідно з пунктом 1 цієї Конвенції вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до статті 9 Конституції, в Україні чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України; якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Суд констатує, що неоплата відповідачем не носила умисний характер, а була наслідком поставки товару з 10-денними порушенням обумовленого строку поставки, за котрий в свою чергу відповідач теж мав право провести процедуру щодо стягнення обумовлених санкцій. Водночас, суд констатує, що обидві сторони не вчинили в річний термін будь-яких дій щодо стягнення вищезазначених коштів, а спір виник (позов подано) лише в січні 2016 року, тобто через два з половиною роки після проведення перевезення. В то же час, сторони не могли не знати, що дані правовідносини підлягають під дію Конвенції, котрою визначено річний строк позовної давності.

Водночас, суд ще раз констатує, що з доказів, наявних в матеріалах справи вбачається, що порушення Відповідачем своїх зобов'язань за Договором-заявкою не було навмисним (не сплата коштів), у зв'язку з чим відповідно до частини 1 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів до спірних правовідносин, на переконання суду, підлягає застосуванню позовна давність тривалістю в один рік.

Як вказувалося вище в даній постанові, відповідач не сплатив Позивачу до 24 липня 2013 року включно кошти, обумовлені Договором-заявкою. Відтак річний строк позовної давності за Конвенцією закінчився 24 липня 2014 року.

Відтак, суд застосовує до даних правовідносин строк позовної давності, та відповідно, відмовляє Позивачу в задоволенні позову.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду, та приймає нове рішення, яким відмовляє в позові повністю, адже відповідно до частини 4 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування рішення, зокрема, є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Щодо судових витрат, в тому числі фактично понесених витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 4 000 грн., то суд констатує наступне.

Приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України врегульовано, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» роз'яснено, що розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Як зазначалося вище, застосовуючи строк позовної давності суд повністю відмовив Позивачу в задоволенні позову.

Відтак, судові витрати за подачу позовної заяви, апеляційної скарги та витрат на правову допомогу адвоката відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 - задоволити.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 28 березня 2016 року у справі №906/18/16 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з підприємця ОСОБА_2 (43024, АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь підприємця ОСОБА_1 (10002, АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_2) 1 515 грн. 80 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

8. Справу № 906/18/16 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Філіпова Т.Л.