КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2016 р. Справа№ 910/4775/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Смірнової Л.Г.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Цигарьов О.О. - представник за довіреністю від 15.12.2015 року;

від відповідача: Марунько Л.О. - представник за довіреністю від 16.12.2015 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року

у справі № 910/4775/16 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосан Моторс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" про визнання недійсним договору добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп від 30.04.2014р., що укладений між ТОВ "Автосан Моторс" та ПрАТ "СК "АХА Страхування", обґрунтовуючи тим, що при укладенні договору добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп від 30.04.2014р. позивач був введений відповідачем в оману і правочин є недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2015 у справі № 910/4775/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ніколи не збирався виконувати умови договору страхування з посиланням на п. 13.3.3 договору по будь-яким випадкам.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» по справі № 910/4775/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» прийнято до провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В. та розгляд справи призначено на 19.07.2016 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 року у зв'язку із перебуванням судді Руденко М.А., яка не є головуючою суддею, у відпустці, справу № 910/4775/16 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.07.2016 року, справу № 910/4775/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 року, справу № 910/4775/16 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Смірнова Л.Г.

Представник позивача у судовому засіданні 19.07.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.07.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» (страхувальник) і Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» (страховик) було укладено договір добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп (далі - договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим майном, а саме: будівлею автосалону площею 3688,4 кв. м, включаючи невід'ємні комунікації, скляні елементи, внутрішнє та зовнішнє оздоблення, за адресою: м. Донецьк, просп. Київський, 50 (далі - застраховане майно).

Згідно з додатком № 2 до договору страхування, застраховано будівлю автосалону, включаючи невід'ємні комунікації, скляні елементи, внутрішнє та зовнішнє оздоблення; страховий платіж встановлено у розмірі 21 240,00 грн.

Додатковими угодами від 12 травня 2014 року № 1 і від 20 травня 2014 року № 2 сторони внесли зміни до договору страхування, збільшили загальну страхову суму до 25 980 852,61 грн. і встановили страховий платіж у сумі 23 275,82 грн.

Підпунктами 13.1, 13.2 і 13.3 пункту 13 договору страхування сторони передбачили страхові ризики, страхові випадки та виключення зі страхових випадків відповідно. Так, підпунктами 13.1.1-13.1.10 пункту 13 договору страхування до страхових ризиків віднесено пожежі, задимлення, вибухи (вибух внаслідок протиправних дій третіх осіб є страховим випадком), удари блискавки, падіння пілотованих літальних об'єктів або їхніх частин, стихійні лиха, дію води, сторонній вплив (безпосередній наїзд наземних транспортних засобів або саморушних машин, безпосередній вплив водних транспортних засобів або самохідних плаваючих інженерних споруджень, безпосередня дія ударної хвилі надзвукового літака), протиправні дії третіх осіб, розбиття шибок, вітрин та інших подібних споруджень.

Відповідно до підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 договору страхування не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема, військових дій, а також маневрів або інших військових заходів із моменту оголошення компетентними державними органами надзвичайного стану або воєнного стану на території розташування застрахованого об'єкта, громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків за умови та з моменту відповідного визнання таких явищ компетентними державними органами відповідно до чинного законодавства України.

Підпунктами 15.1.1, 15.1.2, 15.1.6-15.1.8 пункту 15 договору страхування встановлено, що при настанні події, яка за умовами цього договору може бути кваліфікована як страховий випадок, страхувальник (вигодонабувач) зобов'язаний: негайно, але не пізніше ніж протягом 24 годин повідомити компетентні органи; негайно, але не пізніше ніж протягом 24 годин, у будь-який спосіб повідомити страховика та протягом двох робочих днів після настання події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, надати страховику письмову заяву про настання події, яка має ознаки страхового випадку; забезпечити представнику страховика можливість огляду місця події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок, та самостійної попередньої оцінки понесеного збитку; забезпечити представнику страховика можливість огляду пошкодженого майна для з'ясування причин та розмірів збитку, а також забезпечити участь представника страховика в будь-яких комісіях, створюваних для встановлення причин і визначення розміру збитків; надати всі необхідні документи згідно з розділом 16 цього договору.

Як зазначає позивач, він підписував договір, розуміючи, що у разі настання випадків, які сталися, пов'язані та є наслідком військових дій, військових заходів, терористичних актів тощо, то такі випадки не будуть визнаватися страховими і він не отримає страхове відшкодування.

Колегією суддів встановлено, що у вересні 2014 року позивач повідомив відповідача про вчинення протиправних дій третіх осіб шляхом вчинення вибухів, внаслідок чого було заподіяно шкоду застрахованому майну позивача.

Також позивач повідомляв правоохоронні органи про вказану подію, у зв'язку із чим було порушено кримінальну справу. Позивач вказує на те, що на дату настання страхового випадку місто Донецьк не було віднесено до населених пунктів, на території яких проводиться АТО, та контролювався українською владою та українськими військовими.

Однак, відповідач надіслав позивачу лист від 10.10.2014р. вих. № 8744/26ЦВ про відмову у виплаті йому страхового відшкодування. З посиланням на підпункт 13.3.3. пункту 13.3 договору страхування, відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для кваліфікації вказаних подій як страховий випадок і, відповідно, відсутність підстав для виникнення зобов'язань страховика за договором страхування.

Позивач не погодився з відмовою, та враховуючи, що відповідач не довів наявність зв'язку між пошкодженням майна та терористичними актами, військовими діями подав позов про стягнення страхового відшкодування з відповідача, який було прийнято до провадження Господарським судом міста Києва та порушено провадження у справі № 910/12492/15.

Так, рішенням Господарським судом міста Києва від 27.07.2015р. у справі № 910/12492/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2015р., позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто 3 454 071,74 грн. страхового відшкодування, 36 613,16 грн. пені, 1 769 393,71 грн. втрат від інфляції, 70 974,08 грн. 3% річних та 71 915,01 грн. судового збору.

При цьому, постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року у справі № 910/12492/15 рішення господарського суду міста Києва від 27.07.2015р. у справі №910/12492/15 було скасовано та у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Постановою від 27.01.2016р. Верховний Суд України скасував постанову Вищого господарського суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 910/12492/15. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 вересня 2015 року у справі № 910/12492/15 залишив в силі.

Верховний Суд України в своїй постанові від 27.01.2016р. встановив, що з огляду на проведення антитерористичної операції на сході України, у тому числі за місцем розташування застрахованого майна, та на підставі підпункту 13.3.3 пункту 13 Договору страхування заявлена страхувальником подія не може бути визнана страховим випадком, а тому не породжує обов'язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

За викладених обставин, позивач вважає, що при укладенні договору страхування він був введений відповідачем в оману і правочин є недійсним, оскільки сторони укладали спірний договір, усвідомлюючи, що страхують майно, яке знаходиться на території проведення АТО і саме у період проведення АТО.

Позивач при укладанні договору і при розгляді підпунктів 13.3.2., 13.3.3. пункту 13.3. договору страхування вважав, що кожен страховий випадок має бути розглянутий окремо і питання про відшкодування має вирішуватися в прив'язці до конкретних обставин, але не узагальнено.

Враховуючи, що на момент укладання договору страхування АТО вже було офіційно об'явлено, то відповідно до п. 13.3.3. у відповідача взагалі не повинно було виникнути зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, так як не зважаючи на обумовлені страхові ризики, всі випадки з майном підпадали під виключення зі страхових на підставі п.13.3.3. договору.

Відтак, позивач стверджує, що відповідач взагалі не збирався виплачувати страхове відшкодування за спірним договором, оскільки договір страхування саме при укладанні вже не покладав на відповідача обов'язків по оплаті страхового відшкодування, так як він страхував майно у період та на території проведення АТО, що є виключенням зі страхових випадків.

Позивач зазначає, що стаття 991 ЦК України та стаття 26 Закону України "Про страхування", як і інші норми закону не містять такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування як невизнання страховими випадками події, що сталися внаслідок:

- військових дій, а також маневрів або інших військових заходів (підп. 13.3.2 договору);

- громадської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків (підп. 13.3.3. договору).

Таким чином, підпункти 13.3.2, 13.3.3. пункту 13.3. Договору страхування не відповідають частині 2 статті 991 ЦК України та статті 26 ЗУ "Про страхування" і тому є недійсними у відповідності до положень статей 203, 207 Цивільного кодексу України.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234,235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо (п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року N 11).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року N 11).

Закон України "Про страхування" (далі - Закон) регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Згідно зі статтею 16 Закону та статті 979 Цивільного кодексу Укораїни, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Выдповыдно до ст. 626. Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього ж Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно із частин 3,4 статті 16 Закону договір страхування повинен містити:

- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; - перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; - інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до ст. 17. Закону правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Положеннями статті 26 Закону передбачено підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, а також передбачено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Згідно із преамбули договору добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 1544ип/14д/цп вбачається, що він укладений відповідно до Правил 007 добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ у т.ч. додатку 1 "Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек" та Правил 002 добровільного страхування майна (іншого, ніж передбачено пунктами 5-9 статті 6 Закону України "Про страхування"), в тому числі додатку 1 "Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек".

Колегією суддів встановлено, що спірний договір містить всі необхідні умови, визначені положеннями статті 16 Закону України "Про страхування", відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов у відповідності до приписів статті 982 Цивільного кодексу України.

Водночас, під час укладення спірного договору між позивачем та відповідачем було погоджено наступні умови:

- підпунктами 13.1, 13.2 і 13.3 пункту 13 договору страхування сторони передбачили страхові ризики, страхові випадки та виключення зі страхових випадків відповідно. Так, підпунктами 13.1.1-13.1.10 пункту 13 договору страхування до страхових ризиків віднесено пожежі, задимлення, вибухи (вибух внаслідок протиправних дій третіх осіб є страховим випадком), удари блискавки, падіння пілотованих літальних об'єктів або їхніх частин, стихійні лиха, дію води, сторонній вплив (безпосередній наїзд наземних транспортних засобів або саморушних машин, безпосередній вплив водних транспортних засобів або самохідних плаваючих інженерних споруджень, безпосередня дія ударної хвилі надзвукового літака), протиправні дії третіх осіб, розбиття шибок, вітрин та інших подібних споруджень;

- відповідно до підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 договору страхування не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема, військових дій, а також маневрів або інших військових заходів із моменту оголошення компетентними державними органами надзвичайного стану або воєнного стану на території розташування застрахованого об'єкта, громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків за умови та з моменту відповідного визнання таких явищ компетентними державними органами відповідно до чинного законодавства України;

- страховик не здійснює виплату страхового відшкодування та визнає випадок не страховим, якщо подія не може бути кваліфікована за ознаками жодного із страхових ризиків, визначених пунктом 13.1 договору (пункт 13.7 договору страхування).

Умовами Правил страхування № 007 та № 002 передбачені аналогічні підстави для визнання випадків не страховими, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Зокрема, відповідно до п.4.4. Правил № 002 та № 007 не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок:

4.4.2. Військових дій, а також, маневрів або інших військових заходів, якщо інше не передбачено Договором страхування;

4.4.3. Громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків, якщо інше не передбачено Договором страхування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком сду першої інстанції, що умовами підпунктів 13.3.2-13.3.3 пункту 13 договору страхування позивач та відповідач визначили виключення з числа страхових ризиків, настання яких не вважається страховим випадком. Умови вказаних підпунктів визначають обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань.

Умови вказаних підпунктів договору не суперечать нормам чинного законодавства, оскільки приписи Закону України "Про страхування" дозволяються передбачення в умовах договору інших підстав для відмови у здійсненні страхових виплат, такі умови викладені в Правилах страхування, що затверджені Нацкомфінпослуг, та на підставі яких й укладено спірний договір.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.22.4.4. договору страхування, підписанням цього договору страхувальник підтверджує та визнає, що укладення цього договору не нав'язане йому іншою особою.

Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення позивача в період дії договору страхування до відповідача з проханням внести зміни/доповнення до договору страхування або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів такого договору, підстав для визнання випадків не страховими та ін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що договір страхування укладено при дотриманні загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, його умови не суперечать положенням чинного законодавства, і позивачем не доведено, що даний договір є недійсним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним згідно зі ст. ст. 207, 215 Цивільного кодексу України.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4775/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4775/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/4775/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.Г. Смірнова

Є.Ю. Пономаренко