РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2016Справа №910/8517/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Універсалпромгруп»
доДержавної пенітенціарної служби України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Маріоніка»
простягнення 1 256 458,03 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Калінський С.В.
від третьої особи:Смирнова М.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсалпромгруп» (надалі - ТОВ «Універсалпромгруп») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної пенітенціарної служби України (надалі - ДПС України) про стягнення 1 256 458,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору про відступлення права вимоги №12/10-15 від 12.10.2015 р. позивачем набуто право вимоги до відповідача сплати 3% річних та інфляційних втрат внаслідок неналежного виконання ним зобов'язань за договором №К-1 від 12.02.2014 р., укладеного між ДПС України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріоніка», у зв'язка чим позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 43 603,17 грн. та інфляційних у розмірі 1 212 854,86 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 06.06.2016 р., залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Маріоніка» (надалі - ТОВ «Маріоніка») в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2016 р. розгляд справи відкладено на 29.06.2016 р. у зв'язку із неявкою представників учасників судового процесу та неподанням витребуваних доказів.

В судовому засіданні 29.06.2016 р. представником відповідача подано суду відзив на позовну заяву, в якому відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що грошові кошти, сплачені ТОВ «Маріоніка» в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором №К-1 від 12.02.2014 р., були утримані відповідачем в рахунок погашення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язання з поставки товару.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 29.06.2016 р. та 11.07.2016 р. розгляд справи 11.07.2016 р. та 25.07.2016 р. відповідно.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду, а його пояснення стосовно суті спору були заслухані судом в попередніх судових засіданнях.

В судове засідання представник відповідача з'явився, вимоги ухвали суду виконав, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник третьої особи в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2014 р. між Державною пенітенціарною службою України (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріоніка» (продавець) було укладено договір №К-1 (надалі - «Договір»), за умовами якого продавець зобов'язується у 2014 році продати і відвантажити продовольство (борошно пшеничне 1 ґатунку) в обсязі, асортименті і терміни згідно з рознарядками покупця відповідно до його потреби, а покупець - забезпечити приймання та оплату товару за цінами згідно зі специфікацією.

Пунктами 5.2 - 5.4 Договору встановлено, що поставка проданого за договором товару буде проводитися партіями залізничним транспортом або автотранспортом продавця територіальним уповноваженим представникам покупця. Покупець видає рознарядки (зразок рознарядки - додаток №1 до Договору) продавцю на поставку товару територіальним уповноваженим представникам покупця. Поставка товару продавцем здійснюється згідно з рознарядками протягом тридцяти календарних днів з дати видачі рознарядки покупцем. При відсутності рознарядки покупця поставка не проводиться. Територіальні уповноважені представники покупця приймають товар по факту поставки згідно з накладною.

Додатковими угодами №1 від 24.03.2014 р., №2 від 30.07.2014 р., №3 від 10.10.2014 р., №4 від 15.10.2014 р., №5 від 17.11.2014 р. та № 6 від 23.12.2014 р. до Договору вносились зміни, зокрема, в частині реквізитів продавця, в частині обсягів товару, що постачається, а також змінювалася загальна сума вартості товару.

Відповідно до п. 5.1 Договору строк (термін) поставки товару - до 15 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 11.2 Договору К-1 під час укладення Договору продавець вносить покупцю забезпечення його виконання у розмірі 5% його кошторисної вартості у сумі 3 527 820,00 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок покупця.

Додатковою угодою №2 від 30.07.2014 р. до Договору абз.1 п. 11.2 Договору викладено в наступній редакції: «Під час укладення Договору продавець вносить покупцю забезпечення його виконання у розмірі 5% його кошторисної вартості у сумі 2 720 925,00 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок покупця».

У зв'язку із цим, 03.02.2015 р. відповідачем було повернуто на корить ТОВ «Маріоніка» частини з внесених сум договірного забезпечення у розмірі 806 895,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.09.2015 р. у справі №910/16490/15 стягнуто з Державної пенітенціарної служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Аудит Сервис» (як нового кредитора у зобов'язанні) заборгованість у розмірі 3 477 850,00 грн., з яких 2 720 925,00 грн. забезпечувального платежу за Договором у зв'язку з відсутністю підстав для утримання таких грошових коштів відповідачем.

12.10.2015 р. між ТОВ «Маріоніка» (цедент) та ТОВ «Універсалпромгруп» (цесіонарій) був укладений договір про відступлення права вимоги №12/10-15, в порядку та на умовах якого цедент передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цементові, і стає кредитором за зобов'язаннями по сплаті розміру 3% річних та інфляційних втрат, набутих в силу Закону на підставі Договору, укладеного між цементом і ДПС України (боржником).

Пунктом 2 вказаного договору визначено, що цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання наступних зобов'язань, які нараховані цементом за період з 05.08.2014 р. по 03.02.2015 р.; з 12.01.2015 р. по 02.06.2015 р. та перевірені і погоджені цесіонарієм, а саме сплати 3% річних у розмірі 43 603,17 грн. та інфляційних витрат у розмірі 1 212 854,86 грн., набутих внаслідок прострочення повернення коштів, сплачених в рахунок забезпечення виконання Договору.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю підстав, на думку позивача, для сплати відповідачем 3% річних та інфляційних за неповернення грошових коштів, підстави для володіння якими у нього відсутні.

Як встановлено судом, на виконання умов Договору ТОВ «Маріоніка» було внесено суми забезпечення виконання Договору у розмірі 3 527 820,00 грн., що не заперечується представниками сторін.

Додатковою угодою №2 від 30.07.2014 р. до Договору було змінено розмір забезпечення виконання зобов'язання ТОВ «Маріоніка» на 2 720 925,00 грн., у зв'язку з чим 03.02.2015 р. відповідачем було повернуто ТОВ «Маріоніка» частини з внесених сум договірного забезпечення у розмірі 806 895,00 грн.

Позивач вказує, що керуючись загальними положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України, відповідач до 03.02.2015 р. зберігав у себе майно (грошові кошти у розмірі 806 895,00 грн.) без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим у ТОВ «Маріоніка» виникло право на стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 12 070,26 грн. та інфляційних втрат у розмірі 120 496,18 грн. за період з 05.08.2014 р. по 03.02.2015 р.

Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 23.09.2015 р. у справі №910/16490/15 стягнуто з Державної пенітенціарної служби України 2 720 925,00 грн. забезпечувального платежу за Договором у зв'язку з відсутністю підстав для утримання таких грошових коштів відповідачем.

Вказаним рішенням встановлено, що оскільки за неналежне виконання умов Договору ТОВ «Маріоніка» звільнено від відповідальності в силу існування форс-мажорних обставин, підстави для утримання Державною пенітенціарною службою України суми забезпечувального платежу в рахунок погашення штрафу за недопоставку товару та пені за прострочення строку поставки відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2015 р. у справі №910/16490/15 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

З огляду на встановлені факти відсутності підстав для утримання відповідачем грошових коштів у розмірі 2 720 925,00 грн., позивачем нараховані до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 31 532,91 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1 092 358,68 грн. за період прострочення з 12.01.2015 р. по 02.06.2015 р.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При цьому, зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності наступних умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установлення порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13.

Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок внесення Додатковою угодою №2 від 30.07.2014 р. змін до Договору в частині розміру забезпечувального платежу, відпали підстави для володіння відповідачем грошовими коштами у розмірі 806 895,00 грн., які були повернуті ним на користь ТОВ «Маріоніка» 03.02.2015 р.

Крім того, грошові кошти у розмірі 2 720 925,00 грн. передавалися ТОВ «Маріоніка» на користь ДПС України в якості забезпечувального платежу на виконання умов Договору.

Пунктом 10.1 Договору визначено строк його дії до 31.12.2014 р. Тобто, за відсутності положень автоматичної пролонгації дії Договору, саме з 31.12.2014 р. він вважається таким, що припинив свою дію у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Враховуючи те, що Договір, на виконання якого були сплаченні грошові кошти у сумі 2 720 925,00 грн., є припиненим, суд дійшов висновку про відсутність правової підстави для володіння відповідачем такими коштами.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

В той же час, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 Цивільного кодексу України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі №6-2491цс15.

Згідно з п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду на викладене, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 43 603,17 грн. та інфляційних у розмірі 1 212 854,86 грн. відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсалпромгруп» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.07.2016 р.

Суддя Босий В.П.