КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа№ 911/667/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Василенко А.В. - дов. б/н від 01.07.2016р.

від третьої особи-1: не з'явились

від третьої особи-2: не з'явились

від третьої особи-3: Онищенко В.Г. - дов. б/н від 03.06.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Споживчого товариства "Крокус" на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2016р.

у справі № 911/667/16 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Споживчого товариства "Крокус"

до Броварського районного споживчого товариства

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Броварська районна спілка споживчих товариств (третя особа-1)

Споживче товариство "Лелека" (третя особа-2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" (третя особа-3)

про визнання недійсним договору оренди та стягнення 114 200, 00 грн.

В судовому засіданні 06.07.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016р. Споживче товариство «Крокус» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Броварського районного споживчого товариства про визнання недійсним договору оренди та стягнення 114 200, 00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував на те, що між позивачем (орендар) та відповідачем (орендодавець) було укладено договір оренди об'єкту нерухомості, а саме частини нежитлового приміщення площею 1212,4 кв.м. за адресою: м. Бровари, вул. Богунська 22, на виконання якого позивачем за період з вересня 2014 року по травень 2015 року сплачувалась обумовлена договором орендна плата. Разом із тим, позивачу стало відомо, що у відповідача зараз відсутні і були відсутні будь-які майнові права на об'єкт оренди, а відтак і повноваження на укладення договору оренди. Позивач стверджує, що відповідач умисно замовчував зазначені обставини, чим ввів в оману позивача як орендаря з метою отримання неправомірної вигоди. За таких обставин позивач вважає, що договір оренди укладено з порушенням ст.ст. 319, 320, 321, 761 ЦК України, що в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Посилаючись на ст. 216 ЦК України, згідно якої недійсний правочин не створює для його сторін жодних бажаних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, позивач просить суд стягнути з відповідача сплачену орендну плату як безпідставно отримані кошти.

Крім того під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем подано додаткові пояснення, відповідно до яких позивач доповнює підстави позову посиланням на те, що в порушення ст. 284 ГК України сторонами при укладенні оспорюваного договору оренди не погоджено належним чином істотні умови договору оренди, а саме не зазначено склад і вартість орендованого майна з врахуванням її індексації, а також не передбачено порядок використання амортизаційних відрахувань та відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Зокрема, позивач твердить, що в договорі оренди зазначено лише орендовану площу, але не вказано конкретного найменування та реєстраційних номерів об'єктів нерухомого майна, що передавались в оренду, тобто неможливо ідентифікувати приміщення, які нібито передавались позивачу в оренду. Крім того, позивач твердить, що сторони договору не визначили належним чином строк договору. Із зазначеного позивач робить висновок про те, що оспорюваний договір оренди є фактично неукладеним, тобто не відбувся як юридичний факт, а відтак - не створив для сторін прав та обов'язків.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав про те, що був орендарем спірного приміщення за договором оренди № 09/14 від 01.09.2014р., укладеним з власником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал", за умовами якого орендар мав право без письмової згоди власника передавати приміщення або його частину в суборенду на строк не більший, ніж строк договору оренди. Тобто оспорюваний позивачем договір від 01.09.2014р. №11/14 за змістом був договором суборенди, і під час його укладення відповідачем не було перевищено повноважень та не було порушено чинне законодавство. Права позивача оспорюваним договором також не порушувались, оскільки позивач користувався орендованим приміщенням у відповідності до умов договору суборенди, за що й сплачував орендну плату. Відповідачем також було подано суду копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірні об'єкти нерухомості за ТОВ "Сонячний квартал".

Ухвалами Господарського суду Київської області від 02.03.2016р. та 28.03.2016р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Броварську районну спілку споживчих товариств (третя особа-1), Споживче товариство «Лелека» (третя особа-2) та ТОВ "Сонячний квартал" (третя особа-3).

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.04.2016р. у справі № 911/667/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки, при укладенні спірного договору сторонами було порушено вимоги ст. 284 ГК України, а саме у договорі не зазначено об'єкт оренди, тобто склад і вартість майна, що передається в оренду, з урахуванням його індексації та порядок використання амортизаційних відрахувань, які відносяться до істотних вмов договору, передбачених законом. Зокрема, позивач вказує на те, що в договорі оренди зазначено лише орендовану площу, але не вказано конкретного найменування та реєстраційних номерів об'єктів нерухомого майна, що передавались в оренду, тобто неможливо ідентифікувати приміщення, які нібито передавались позивачу в оренду. Крім того, апелянт стверджує, що сторони договору не досягли згоди щодо строку договору.

Виходячи із зазначеного, на думку апелянта, оспорюваний договір оренди є фактично неукладеним, тобто не відбувся як юридичний факт, а відтак - не створив для сторін прав та обов'язків.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 13.05.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 06.07.2016р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався.

01.07.2016р. від представника третьої особи-2 надішли письмові пояснення, в яких викладено клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи-2, та клопотання про розгляд справи без участі представника надійшло від третьої особи-1, третьої особи-2.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.07.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи-3 в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.07.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники позивача, третіх осіб 1 та 2 в судове засідання апеляційної інстанції 06.07.2016р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини неявки представника позивача суду не відомі, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами, зважаючи на клопотання представників третіх осіб 1 та 2 про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до частини 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається із залучених до матеріалів справи копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, третя особа ТОВ "Сонячний квартал" з червня 2013р. по теперішній час є власником ряду об'єктів нерухомості - нежитлових приміщень за адресою м. Бровари, вул. Богунська 22, в тому числі:

- приміщення по виготовленню шлакоблоків ) площею 357,2 кв.м.;

- столярний цех ) площею 368,3 кв.м.;

- ангар ) площею 538 кв.м.;

- склад будівельних матеріалів ) площею 674,4.кв.м.;

- швейний цех ) площею 654,5 кв.м.;

- виробниче приміщення ) площею 75,6 кв.м.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ГК України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Відносини сторін за правовою природою є договором найму (оренди) будівлі. Згідно до частини 1 ст. 759, частини 1 ст. 761, частини 1 ст. 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

При цьому передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 774 ЦК України).

Судом встановлено, що 01.06.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" (третя особа-3, орендодавець за договором) та Споживчим товариством "Крокус" (позивач, орендар за договором) укладено договір оренди №04/14, згідно якого орендодавець передав орендарю нежитлові приміщення (ангару та складу будівельних матеріалів) загальною площею 1212,4 кв.м. за адресою м. Бровари, вул. Богунська 22. Строк оренди сторонами визначено 6 місяців (пункт 2.1). Відповідно до пункту 1.2 договору оренди №04/14 від 01.06.2014р. сторони зазначили, що об'єкт оренди знаходиться у власності орендодавця, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

За таких обставин, твердження позивача про те, що він не був обізнаний про те, що зазначені приміщення є власністю не відповідача, а ТОВ "Сонячний квартал", і що відповідач ввів позивача в оману щодо зазначених обставин, спростовуються матеріалами справи.

31.08.2014р. сторонами в порядку частини 1 ст. 651, ст. 654 ЦК України укладено угоду про розірвання договору оренди №04/14 від 01.06.2016р., відповідно до пунктів 3, 7 якої та в порядку частини 2 ст. 653 ЦК України зобов'язання сторін припинилися з моменту підписання сторонами даної угоди.

01.09.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" (третя особа-3, орендодавець за договором) та Броварським райСТ (відповідач, орендар за договором) укладено договір оренди № 09/14 від 01.09.2014р., відповідно до якого орендодавець передає в строкове платне користування орендарю, а орендар приймає в орендодавця в оренду на весь строк оренди, який зазначений в п. 2.1., нежилі приміщення (ангар, загальна площа 538 кв.м., виробниче приміщення, загальна площа 75,6 кв.м., швейний цех, загальна площа 654,5 кв.м., столярний цех, загальна площа 368,3 кв.м., приміщення по виготовленню шлакоблоків, загальна площа 357,2 кв.м., склад будівельних матеріалів, загальна площа 674,4 кв.м.) загальною площею 2 668 м. кв., які розташовані за адресою: місто Бровари, вул. Богунська, 22. Надалі по тексту приміщення або об'єкт оренди.

Згідно п. 2.1. договору оренди № 09/14 від 01.09.2014р. строк оренди за даним договором починається від дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення, та продовжується протягом 12 місяців.

Пунктом 7.2. договору оренди № 09/14 від 01.09.2014р. сторони погодили, що орендар (Броварське районне споживче товариство) має право без письмової згоди орендодавця (ТОВ "Сонячний квартал") передавати як в цілому так і частину приміщень в суборенду іншій організації (особі). Строк такого договору суборенди не може перевищувати строк дії даного договору, в разі дострокового припинення дії даного договору, договір суборенди також автоматично припиняється. При переданні приміщень в суборенду іншій організації (особі) орендар зобов'язаний письмово повідомити про це орендодавця.

У відповідності до свого права, наданого вищезазначеними положеннями договору оренди №09/14 від 01.09.2014р., Броварське районне споживче товариство передало в строкове платне користування (суборенду) Споживчому товариству "Крокус" (позивачу) частину нежитлових приміщень за адресою м.Бровари, вул. Богунська 22 площею 1 212,4 кв.м., про що між ними було укладено оспорюваний договір оренди (суборенди) об'єкту нерухомості №11/14 від 01.09.2014р., відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає в строкове платне користування (оренду) орендареві, а орендар приймає в орендодавця в оренду на весь строк оренди, який зазначений у пункті 2.1., приміщення (частину приміщення) загальною площею 1 212,4 кв.м., що знаходитися за адресою: м. Бровари, вул. Богунська, 22.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом оспорюваного договору були ті самі приміщення, які займав позивач на підставі договору оренди від 01.06.2014р. №04/14, укладеного з власником ТОВ "Сонячний квартал". Строк оренди сторонами було визначено 12 місяців, тобто без перевищення строку оренди за договором №09/14 від 01.09.2014р., орендна плата встановлена в розмірі 15 600,00 грн., яка належить до сплати не пізніше ніж на 10 день поточного місяця.

У відповідності до пункту 7.2 Договору оренди №09/14 від 01.09.2014р. Броварське районне споживче товариство (відповідач) письмово повідомило орендодавця ТОВ "Сонячний квартал" (третю особу-3) про укладення договору суборенди з СТ "Крокус" (позивачем) (копія повідомлення від 09.09.2014р. №20 залучена до матеріалів справи), представник ТОВ "Сонячний квартал" підтверджує отримання зазначеного повідомлення.

За таких обставин, твердження позивача про відсутність права у відповідача на нерухоме майно - приміщення за адресою м. Бровари, вул. Богунська 22, яке не є його власністю, та відповідно про відсутність у відповідача належних повноважень на розпорядження вказаним нерухомим майном шляхом укладання договору оренди (суборенди), спростовується матеріалами справи.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік загальних умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

За таких обставин, вимоги позивача про визнання оспорюваного договору оренди (суборенди) недійсним з підстав відсутності у орендодавця належних повноважень на укладення договору, та невідповідності договору ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 320, 321, 761 ЦК України та з мотивів введення іншої сторони в оману щодо істотних обставин (ст. 230 ЦК України) задоволенню не підлягають, оскільки наявність таких обставин, на які посилається позивач, матеріалами справи не підтверджується.

Позивач також вказує на те, що сторони оспорюваного договору не визначили належним чином предмет договору, оскільки в договорі зазначено лише адресу приміщення та його площу, однак в договорі відсутні реєстраційні номери об'єктів нерухомого майна, що передаються в оренду та їх назви. Також позивач твердить, що в оспорюваному договорі не визначено також і інших істотних умов, зокрема строку його дії, порядку використання амортизаційних відрахувань тощо. На підставі викладеного позивач робить висновок про неукладеність даного договору у зв'язку з недосягненням сторонами згоди з усіх необхідних істотних умов.

Зазначений висновок позивача (апелянта) є хибним з наступних підстав.

По-перше, відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені істотними законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, істотні умови договору оренди визначені частиною 1 ст. 284 ГК України, а саме: об'єкт оренди (склад та вартість майна з урахуванням її індексації), строк, на який укладається договір оренди, орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

За таких обставин, виходячи із наведених норм закону відсутність в договорі оренди істотної умови - об'єкту оренди, на що посилається позивач, могло б бути підставою для твердження про те, що договір є неукладеним, а не недійсним.

Слід розрізняти правові поняття неукладений договір, нікчемний та недійсний.

Так, нікчемним є договір, який недійсний в силу закону. Недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони з вичерпного переліку підстав, встановлених законом (пункт 2.5.2 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", пункт 7 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Поняття неукладений договір є тотожним договору, що не відбувся. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (пункт 7 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9), відповідно позивач в позові невірно застосовує дане положення закону.

Разом із тим, відповідно до позиції, викладеній в абзаці п'ятому пункту 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011, відповідно до якої визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 25 червня 2011р. №3-58гс11 та Вищий господарський суд України у постанові від 25.06.2011р. №7/221-09.

Оспорюваний договір оренди (суборенди) від 01.09.2014р. №11/14 є виконаним, тобто відповідач фактично за Актом прийому-передачі об'єкту нерухомості від 01.09.2014р. (копія залучена до матеріалів справи) передав позивачу в користування орендовані приміщення, позивач як орендар фактично користувався зазначеними приміщеннями та сплачував за них орендну плату (копії платіжних доручень залучені до матеріалів справи), в наступному позивач та відповідач уклали додаткову угоду про розірвання договору з 01.06.2015р. (копія залучена до матеріалів справи).

За таких обставин, визначення договору (який фактично виконаний) як неукладеного не може мати місце.

По-друге, всупереч твердженню позивача, визначення в оспорюваному договорі оренди (суборенди) об'єкту оренди (приміщення визначеної площі та за визначеною адресою) є достатнім та надає повне уявлення про нього. При цьому суд враховує, що позивач користувався цими ж приміщеннями на підставі договорів оренди, укладених з власником ТОВ "Сонячний квартал" - від 01.06.2014р. № 04/14 до укладення оспорюваного договору з Броварським РайСТ, та від 01.06.2015р. №08/15 після припинення оспорюваного договору за угодою сторін.

Посилання позивача (апелянта) на невизначення в оспорюваному договорі строку його дії не відповідає фактичним обставинам справи.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема наявність спеціальних підстав визнання недійсною угоди.

Судом встановлена відсутність зазначених обставин, відповідно позовні вимоги СТ "Крокус" про визнання недійсним договору оренди (суборенди) об'єкту нерухомості №11/14 від 01.09.2014р. задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що орендна плата позивачем сплачувалась на підставі чинного договору оренди за фактичне користування орендованим приміщенням, підстави для стягнення з відповідача сплаченої позивачем орендної плати відсутні, відповідно вимоги позивача про стягнення з відповідача 114 200,00 грн. сплаченої орендної плати задоволенню не підлягають.

Посилання позивача на рішення судів від 10.04.2012р. у справі №26/017-12, від 08.10.2009р. у справі № 22ц-2616/2008р., є безпідставними, оскільки зазначені рішення не стосуються спірного приміщення та відносин сторін у справі № 911/667/16 та в порядку ст. 35 ГПК України не встановлюють для суду жодних преюдиційних обставин.

З огляду на вищевикладене, враховуючи правові позиції, викладені в постановах пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та постанові пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача, які останнім належними та допустимими доказами не доведені, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 11.04.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Споживчого товариства "Крокус" на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2016р. у справі № 911/667/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2016р. у справі № 911/667/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/667/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

О.М. Гаврилюк