номер провадження справи 32/42/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2016 Справа № 908/1299/16

за позовом Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта в особі Запорізької дирекції УДППЗ Укрпошта (69005, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 133)

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Запоріжжяобленерго (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14)

про стягнення 201 717,44 грн.

Суддя Колодій Н.А.

Представники:

Від позивача ОСОБА_2, довіреність № 12-219 від 28.12.2015 р.

Від відповідача ОСОБА_3, довіреність № 58 від 31.12.2015 р.

ОСОБА_4, довіреність № 57 від 31.12.2015 р.

10.05.2016 р. до господарського суду Запорізької області звернулось Українське державне підприємство поштового звязку Укрпошта в особі Запорізької дирекції УДППЗ Укрпошта з позовною заявою до ОСОБА_1 акціонерного товариства Запоріжжяобленерго про стягнення заборгованості у розмірі 201717,44 грн. внаслідок невиконання грошового зобовязання щодо оплати комісійної винагороди на підставі договору від 07 вересня 2009 року за № 20-500.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2016 р. справу № 908/1299/16 призначено до розгляду судді Колодій Н.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.05.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1299/16, присвоєно справі номер провадження 32/42/16, з призначенням судового засідання на 25.05.2016 р., у сторін витребувані документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Ухвалою від 25.05.2016 р. строк розгляду справи продовжено, в судовому засіданні оголошено перерву до 20.07.2016 р.

18.06.2016 р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (№ 03-14/07 від 14.07.2016 р.), в якій Українське державне підприємство поштового звязку Укрпошта в особі Запорізької дирекції УДППЗ Укрпошта просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 142340,09 грн. внаслідок невиконання грошового зобовязання щодо оплати комісійної винагороди на підставі договору від 07 вересня 2009 року за № 20-500.

Виходячи зі змісту поданої позивачем заяви (уточненої) № 03-14/07 від 14.07.2016 р., а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, суд розцінив першу як заяву про зменшення розміру позовних вимог, прийняв її на підставі ст. 22 ГПК України, та визначив, що з 20.07.2016 р. предметом розгляду по даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 142340,09 грн. внаслідок невиконання грошового зобовязання щодо оплати комісійної винагороди на підставі договору від 07 вересня 2009 року за № 20-500.

В судовому засіданні 20.07.2016 р. оголошено перерву в розгляді справи до 22.07.2016 р.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та обґрунтовує їх ст. ст. 1, 2, 4, 5, 12, 32, 54, 57 ГПК України, ст. ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 530, 549, 550 Цивільного кодексу України, п. 6.2 Договору від 07 вересня 2009 року за № 20-500.

Відповідач позов не визнав, вважає вимоги позивача необґрунтованими і безпідставними, з підстав викладених в відзиві на позовну заяву (відзив долучений до матеріалів справи).

В судовому засіданні 22.07.2016 р. справу розглянуто, прийнято і оголошено, на підставі ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

На виконання вимог постанови Кабінету міністрів України від 25 червня 2014 року № 214 «Про окремі заходи щодо забезпечення фінансового контролю за діяльністю суб'єктів господарювання державного сектору економіки» територіальними органами Держфінінспекції України (далі - контролюючий орган) проведено державний фінансовий аудит окремих господарських операцій, що здійснюються УДППЗ «Укрпошта» (далі -операційний аудит).

Під час проведення операційного аудиту Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» здійснено моніторинг господарської операції з отримання доходу по договору від 07.09.2009 №20-500 на приймання платежів від фізичних осіб, укладеного Запорізькою дирекцією УДППЗ «Укрпошта» (Виконавець, позивач у справі) та ВАТ «Запоріжжяобленерго» (Замовник, відповідач у справі).

У відповідності до п. п. 1.1., 4.2. Договору Замовник, за комісійну винагороду доручає, а Виконавець зобов'язується через мережу своїх установ, здійснювати приймання та перерахування, на користь структурних підрозділів Замовника, платежів від громадян-споживачів.

Відповідно до п. 4.5. Договору з урахуванням додаткової угоди від 01.08.2012 р. № 3 в поточному місяці Акт виконаних робіт підписується директором ЗМЕМ (начальником РЕМ) Замовника. Акти у двох примірниках направляються в ЗМЕМ (РЕМ) Замовника щомісячно, до 10-го числа місяця наступного за звітним. У разі відсутності зауважень, директор ЗМЕМ (начальник РЕМ) Замовника протягом 3-х банківських днів з дати отримання, підписує Акт виконаних робіт і один примірник повертає іншій стороні.

Згідно з п. 4.2. Договору з урахуванням додаткової угоди від 01.09.2014 р. № 5, за надані послуги з перерахування платежів за спожиту електричну енергію Замовник сплачує Виконавцю комісійну винагороду в розмірі 1,7% від загальної суми платежів, які прийняті виконавцем. Розрахунок за надані послуги виконується шляхом перерахування коштів з поточних рахунків ВАТ «Запоріжжяобленерго», відкритих для ЗМЕМ (РЕМ) Замовника, на розрахунковий рахунок Виконавця не пізніше 10-ти банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт.

Контролюючим органом встановлено регулярні випадки несвоєчасного перерахування комісійної винагороди Замовником Виконавцю в оплату виконаних робіт по прийманню платежів від фізичних осіб. Отже Замовником регулярно порушувався п. 4.2 Договору від 07.09.2009 № 20-500 (з урахуванням положень додаткової угоди від 01.09.2014 р. № 5) та положення ст.629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, відповідно до яких договір є обов'язковим для виконання сторонами і суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, відповідно.

При цьому, п. 6.2. Договору передбачено, що за несвоєчасне перерахування Замовником комісійної винагороди, згідно п. 4.2. цього Договору, на рахунок Виконавця, ЗМЕМ (РЕМ) Замовника сплачує пеню в розмірі 0,1% від суми не перерахованого платежу за кожний день затримки перерахування, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який стягується пеня.

Контролюючим органом встановлено, що санкція у вигляді пені за прострочення платежу в цих випадках не застосовувалась в наслідок чого Запорізькою дирекцією УДППЗ «Укрпошта» недоотримано доходів від незастосування санкції за недотримання термінів сплати комісійної винагороди до Запорізьких МЕМ ВАТ «Запоріжжяобленерго» за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2015 р.

Сума недоотриманих позивачем коштів за розрахунком контролюючого органу становить 201717,44 грн. Проте, останнім не враховано тієї обставини, що сторонами було укладено договір про реструктуризацію № 462/22-1234 від 17.09.2015 року. За умовами договору про реструктуризацію сторони погодили умови і порядок сплати відповідачем заборгованості, що утворилася за період з березня по липень 2015 року у розмірі 1893697,03 гривен.

Тобто, виходячи з наявного договору реструктуризації пеня за березень, квітень, травень та червень 2015 року обліковуватися не повинна, тому нарахована контролюючим органом пеня нормативно обґрунтована тільки у розмірі 39481,25 грн. за січень, лютий, липень та серпень 2015 року.

У процесі розгляду даної справи заборгованість відповідачем погашено не було, тому контролюючим органом знову зроблено зауваження позивачу (Довідка № 3 від 07.07.16 р), що санкція у вигляді пені за прострочення платежу не застосовується в наслідок чого Запорізькою дирекцією УДППЗ «Укрпошта» недоотримано доходів від незастосування санкції за недотримання термінів сплати комісійної винагороди до Запорізьких МЕМ ВАТ «Запоріжжяобленерго» за період з 01.01.2016 по 01.06.2016 року у розмірі 102419,43 гривні. Позивачем самостійно перераховано пеню за вищевказаний період та встановлено незначну розбіжність. Так відповідно до умов договору фактична пеня становить не 102419,43 гривні а 102858,84 гривні.

Загальна сума позовних вимог за даною заявою становить 142340,09 гривен, де:

39481,25 грн. - пеня за січень, лютий, липень та серпень 2015 року, та

102858,84 грн. - з 01.01.2016 р. по 01.06.2016 р.

З метою безпосереднього врегулювання спору, позивач неодноразово звертався до відповідача з претензійними листами (№ 22-12-528 від 21.12.2015 та № 22-12-224 від 08.07.2016) про наявність в нього заборгованості по пені внаслідок невиконання грошового зобов'язання по оплаті комісійної винагороди, яку необхідно сплатити в найкоротші строки. Однак, відповідач і в першому і у другому разі не повідомив позивача про результати розгляду листів, та не задовольнив обґрунтовані вимоги позивача щодо сплати пені.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як свідчать надані суду документи, між сторонами склалися господарські відносини, що породили взаємні обовязки.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Неналежне виконання відповідачем взятих на себе за договором № 20-500 на приймання платежів від фізичних осіб від 07.09.2009 року зобовязань щодо своєчасного та в повному обсязі перерахування грошових коштів підтверджено матеріалами справи.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Вимоги про стягнення пені позивач обґрунтовує п. 6.2. Договору, яким передбачено, що за несвоєчасне перерахування Замовником комісійної винагороди, згідно п. 4.2. цього Договору, на рахунок Виконавця, ЗМЕМ (РЕМ) Замовника сплачує пеню в розмірі 0,1% від суми не перерахованого платежу за кожний день затримки перерахування, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який стягується пеня.

20.07.2016 р. до господарського суду Запорізької області надійшло клопотання ВАТ «Запоріжжяобленерго» про застосування позовної давності, в якій відповідач зазначає, що термін нарахування пені виходять за межі позовної давності, встановлений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України в один рік.

Суд розглянувши клопотання ВАТ «Запоріжжяобленерго», вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частина 5 ст. 261 ЦК України передбачає, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктами 2.5, 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції. До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до п. п. 2.1., 3.2., 4.2., 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Суд перевіривши розрахунок пені, наданого позивачем, зазначає, що розмір пені розраховано не вірно, оскільки з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, сума пені в розмірі 39481,25 грн. за січень, лютий, липень та серпень 2015 р. є необґрунтованими, оскільки позивачем нарахована пеня за січень та лютий 2015 р. є за строком позовної давності, а заборгованість за липень 2015 р. є предметом договору реструктуризацій № 462 від 17.09.2015 р. укладеного між позивачем та відповідачем.

Таким чином, стягненню підлягає сума пені у розмірі 102858,84 грн. нарахованої за період з 01.01.2016 р. по 01.06.2016 р. В решті вимог щодо стягнення пені слід відмовити, як необґрунтовано заявлених.

Відкрите акціонерне товариство Запоріжжяобленерго в доповненні до відзиву за вих. № 349-007 від 22.07.2016 р. просить врахувати його тяжкий фінансовий стан та зменшити розмір пені до 1000 грн.. На підтвердження заявленого клопотання, відповідачем надано суду копії довідок ВАТ Запоріжжяобленерго про залишки на поточних рахунках коштів (005-09/128 від 17.06.2016 р., 005-09/127 від 17.06.2016 р.), довідка про дебіторську заборгованість споживачів (від 007-40/9447 від 22.06.2016 р.), довідка про проведення розрахунків за сподиту електроненргію (007/40/9506 від 22.06.2016 р.), довідка про кількість укладення договорів реструктуризації с поживачами (вих. №004-40/9448 від 22.06.2016 р.); постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та Постанови про відкриття виконавчих проваджень.

Позивач категорично заперечив проти зменшення суми пені.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічне положення міститься і в ст. 233 ГК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги фінансовий стан обох сторін, строк існування заборгованості перед відповідачем, суд відмовляє у задоволені клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 1000 грн.

Пеня підлягає стягненню з відповідача в сумі 102858,84 грн.

Також Відкрите акціонерне товариство Запоріжжяобленерго в доповненні до відзиву за вих. № 349-007 від 22.07.2016 р. просить суд розстрочити виконання рішення суду у даній справі на 6 місяців.

Розглянувши клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду строком на шість місяців, суд дійшов висновку про його задоволення з наступних підстав.

Статтею 121 ГПК України визначено, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Законодавець встановлює, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Згідно з п. 7.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду обґрунтоване приписами статті 121 ГПК України, які передбачають наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

До обставин, що ускладнюють виконання рішення відповідач відносить тяжкий фінансово-економічний стан, який обумовлений низькою платоспроможністю споживачів послуг ВАТ Запоріжжяобленерго, встановленням НКРЕКП нульового нормативу відрахування коштів на поточний рахунок ВАТ Запоріжжяобленерго, невиконанням договірних зобовязань найбільш енергоємними підприємствами, зокрема: ПАТ Запорізький завод феросплавів, ТОВ Запорізький титано-магнієвий комбінат, ЗДП Кремнійполімер, КП Водоканал, ЗДП Радіоприлад, КП Облводоканал, наявністю збитків та кредиторської заборгованості.

Вказані обставини боржник вважає винятковими, оскільки вони перешкоджають своєчасно виконати рішення у спосіб та порядок визначені судом, а тому просить задовольнити його клопотання про надання розстрочки виконання рішення суду.

На підтвердження викладених обставин відповідач надав наступні документи: довідки про залишки на поточних рахунках коштів (005-09/128 від 17.06.2016 р., 005-09/127 від 17.06.2016 р.), довідка про дебіторську заборгованість споживачів (від 007-40/9447 від 22.06.2016 р.), довідка про проведення розрахунків за сподиту електроненргію (007/40/9506 від 22.06.2016 р.), довідка про кількість укладення договорів реструктуризації с поживачами (вих. №004-40/9448 від 22.06.2016 р.); постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та Постанови про відкриття виконавчих проваджень.

Таким чином, фінансово-економічний стан відповідача є складним. Разом з тим, судом враховано, що одночасне і повне виконання рішення суду в даній справі може призвести до виникнення заборгованості зі сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету, заробітної плати, і як наслідок припинення господарської діяльності боржника.

Однак, оцінюючи всі доводи відповідача, судом враховано, що відповідач не відмовляється від добровільного виконання рішення суду.

Розстрочка виконання рішення суду сприятиме як можливості продовження господарської діяльності боржника, так і зробить реальною можливість отримання боргу стягувачем.

За такими обставинами, клопотання відповідача підлягає задоволенню, а тому слід надати ОСОБА_1 акціонерному товариству Запоріжжяобленерго розстрочку виконання рішення суду у справі № 908/1299/16 щодо стягнення з нього пені в розмірі 102858,84 грн., на 6 місяців рівними частинами.

Позовні вимоги у даній справі підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір", передбачено підстави для повернення судового збору, зокрема, сплачена сума судового збору повертається в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п.1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Отже, відповідно до матеріалів справи, позивачем, відповідно до платіжних доручень № 5182 від 08.04.2016 р. (2000 грн.), № 2740 від 22.02.2016 р. (462 грн.), № 12939 від 30.11.2015 р. (718 грн.) сплачено судовий збір в загальній сумі 3180 грн.

Зважаючи на зменшення позивачем розміру позовних вимог, судовий збір в сумі 1044,90 грн., відповідно до ст. 7 зазначеного вище Закону підлягає поверненню останньому із державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта в особі Запорізької дирекції УДППЗ Укрпошта до ОСОБА_1 акціонерного товариства Запоріжжяобленерго про стягнення заборгованості у розмірі 201717,44 грн. внаслідок невиконання грошового зобовязання щодо оплати комісійної винагороди на підставі договору від 07 вересня 2009 року за № 20-500 задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Запоріжжяобленерго, (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14, ) на користь Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта в особі Запорізької дирекції УДППЗ Укрпошта (69005, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 133, ) заборгованість у розмірі 102858 (сто дві тисячі вісімсот пятдесят вісім) грн. 84 коп. внаслідок невиконання грошового зобовязання щодо оплати комісійної винагороди на підставі договору від 07 вересня 2009 року за № 20-500 та 1542 (одна тисяча пятсот сорок дві) грн. 88 коп. судового збору. Видати наказ.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Розстрочити виконання рішення господарського суду Запорізької області по справі № 908/1299/16 на 6 (шість) місяців починаючи з серпня 2016 р. із щомісячною сплатою рівними частинами в сумі - 17143 (сімнадцять тисяч сто сорок три) грн. 14 коп.

5. Повернути Українському державному підприємству поштового звязку Укрпошта в особі Запорізької дирекції УДППЗ Укрпошта (69005, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 133, ) із Державного бюджету України суму 1044 (одна тисяча сорок чотири) грн. 90 коп. сплаченого платіжними дорученнями № 5182 від 08.04.2016 р., № 2740 від 22.02.2016 р., № 12939 від 30.11.2015 р., які залишені в матеріалах справи.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України 26 липня 2016 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.