ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 липня 2016 р. Справа № 918/1447/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний союз-РЗВА"

до відповідача Amirton Business Ltd.

про стягнення в сумі 56 349,00 євро (по курсу НБУ 25,139218 станом на 25.12.2015 року становить 1 416 569,80 грн)

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 75 від 25.12.2015 року

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Високовольтний союз-РЗВА" (позивач) звернулося до господарського суду з позовом до Amirton Business Ltd про стягнення 56 349,00 євро, що по курсу НБУ станом на 25.12.2015 року становить 1 416 569,80 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

22.09.20154 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено контракт № 11-2015, за умовами якого продавець зобов'язався поставити та передати у власність покупця продукцію, а покупець - прийняти і сплатити за продукцію на умовах, визначених цим договором.

Позивач свої зобов'язання виконав, поставивши відповідачеві на загальну суму 56 349,00 євро, що стверджується міжнародними товарно-транспортними накладними.

Відповідач свого обов'язку не виконав, вартості поставленої продукції не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідними позовом.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 11, 14, 202, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 610-611, 624-626, 629 ЦК України, ст.ст. 173-175, 193, 218 ГК України.

Ухвалою суду 29.12.2015 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 25.07.2016 року.

З метою повідомлення відповідача у справі - Amirton Business Ltd про час та місце судового засідання, у порядку, визначеному Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, зобов'язано позивача за власний рахунок у строк до 11.01.2016 року забезпечити переклад процесуальних документів (ухвали про порушення провадження та прийняттям справи до розгляду від 29.12.2015 року та формулярів, заповнених судом) у зазначеній справі у трьох примірниках (на англійську або грецьку мову), посвідчити підпис перекладача у нотаріуса та забезпечити відправку двох примірників Центральному Органу Республіки Кіпр. Один перекладений примірник документів повернути до суду, а також надати докази відправлення зазначених документів Центральному Органу Республіки Кіпр.

Позивачем забезпечено відправку ухвали суду від 29.12.2015 року та формулярів на адресу Центрального Органу Республіки Кіпр, про що свідчить опис вкладення у цінний лист від 22.01.2016 року, а також згідно з платіжним дорученням в іноземній валюті № 716077 від 13.01.2016 року сплачено грошові кошти в розмірі 21 євро за вручення кіпрською стороною судових документів.

Станом на датку проведення судового засідання доказів вручення відповідачеві судових документів немає.

У силу вимог ч. 2 ст. 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень ч. 1 цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Судом з матеріалів справи встановлено, що процесуальні документи у цій справі було скеровано у спосіб, визначений Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, з дати направлення процесуальних документів до дати проведення судового засідання минуло понад 6 місяців, отже суд може ухвалити судове рішення у цій справі за відсутності підтвердження про вручення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.09.2015 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено контракт № 11-2015, за п.п. 1.1., 1.2. якого продавець зобов'язався поставити та передати у власність покупця продукцію найменування, асортимент, загальна кількість, ціна та вартість якої вказано в окремих специфікаціях, що є невід'ємними частинами цього контракту, а покупець - прийняти і сплатити за продукцію на умовах, визначених цим договором. Продавець гарантує, що продукція належить йому на правах власності, не знаходиться під заставою під арештом, не є предметом позовів третіх осіб.

Відповідно до специфікації, яка є доповненням № 1, за контрактом мала поставлятися продукція - полюс НКАИ.685555.044-01, в кількості 1 275 шт., ціна за одиницю - 313,05 євро, на загальну суму - 399 138,75 євро.

За п.п. 2.1.-2.3. контракту продавець здійснює поставку продукції на умовах FCA - м. Рівне, згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс-2000. Термін поставки - 2 тижні після отримання продавцем окремої заявки від покупця. Продавець є виробником продукції, що поставляється.

FCA (англ. Free Carrier) або Франко-перевізник (.з вказівкою місця) - торговий термін, що включений в Інкотермс і означає, що продавець виконує своє зобов'язання по постачанню, коли він поставляє товар, очищений від мит на експорт, перевізникові, визначеному покупцем, у вказаному місці. Вказане місце постачання впливає на зобов'язання по вантаженню і розвантаженню товару в такому місці. Якщо постачання відбувається в приміщеннях продавця, то продавець несе відповідальність за відвантаження. Якщо постачання відбувається у будь-якому іншому місці, то продавець не несе відповідальності за відвантаження. "Перевізник" означає будь-яку особу, яка, згідно з угодою перевезення, береться здійснити або забезпечити здійснення транспортування по залізничних, автодорожніх, повітряних, морських, річкових коліях або шляхом комбінації таких видів транспорту. Якщо для отримання товару покупець призначає особу іншу, ніж перевізник, то продавець вважається таким, що виконав своє зобов'язання по постачанню, коли товар поставлений такій особі.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини (ч. 3 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Сторони контракту не скористалися можливістю вибрати права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 32 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

У свою чергу, за п. 1 ч. 1 ст. 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є продавець - за договором купівлі-продажу.

Отже, до правовідносин сторін підлягає застосуванню право країни продавця, тобто України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Дія міжнародних договорів України на території України регулюється ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", в якій встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 1 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року, учасниками якої як Україна, так і Кіпр, передбачено, що вона застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких знаходяться в різних державах, коли ці держави є Договірними державами або коли згідно з нормами міжнародного приватного права застосовано право Договірної держави.

Згідно зі ст. 11 Конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів не вимагається, щоб договір купівлі-продажу укладався чи підтверджувався в письмовій формі або підпорядковувався іншій вимозі щодо форми. Він може доводитися будь-якими засобами, включаючи свідчення.

Однак, як передбачено ст. 12 Конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів, будь-яке положення ст. 11, ст. 29 ч. II цієї Конвенції, яке допускає, щоб договір купівлі-продажу, його зміна та припинення за згодою сторін або оферта, акцепт чи будь-яке інше вираження наміру здійснювалися не в письмовій, а в будь-якій іншій формі, незастосовне, якщо хоча б одна зі сторін має своє комерційне підприємство в договірній державі, яка зробила заяву на підставі ст. 96 цієї Конвенції. Сторони не можуть відступати від цієї статті чи змінювати її дію.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР "Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів" Українська Радянська Соціалістична Республіка відповідно до ст.ст. 12 та 96 Конвенції заявляє, що будь-яке положення ст. 11, ст. 29 або ч. II Конвенції, яке допускає, щоб договір купівлі-продажу, його зміна або припинення угодою сторін чи оферта, акцепт або будь-яке інше вираження наміру здійснювались не в письмовій, а в будь-якій формі, незастосовне, якщо хоча б одна із сторін має своє комерційне підприємство в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

За ч. 3 ст. 31 Закону України "Про міжнародне приватне право" зовнішньоекономічний договір, якщо хоча б однією стороною є громадянин України або юридична особа України, укладається в письмовій формі незалежно від місця його укладення, якщо інше не встановлено законом або міжнародним договором України.

Згідно зі ст.ст. 30, 31 Конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів продавець зобов'язаний поставити товар, передати документи, що стосуються його, та передати право власності на товар відповідно до вимог договору та цієї Конвенції. Якщо продавець не зобов'язаний поставити товар в будь-якому іншому визначеному місці, його зобов'язання по поставці полягає, якщо договір купівлі-продажу передбачає перевезення товару в передачі товару першому перевізнику для передачі покупцю.

Поставка товару здійснювалося перевізником автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 року Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Оскільки Україна є учасницею вказаної Конвенції згідно із Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", а місце завантаження продукції знаходиться на території України (м. Рівне), вказана Конвенція застосовується при регулюванні відносин щодо перевезення товару між позивачем та відповідачем.

Статтею 4 зазначеної Конвенції передбачено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Судом з матеріалів справи встановлено, що на підтвердження поставки продукції, обумовленої контрактом, позивачем передано перевізнику - FOP GLOBA SERGII полюси НКАИ.685555.044-01 у кількості 90 шт., вагою 900 кг, що стверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) № 028043 від 25.09.2015 року та № 006457 від 05.10.2015 року на загальну суму 56 349,00 євро.

Доказів виявлення неякісної чи некомплектної продукції у порядку, передбаченому розділом 3 контракту, суду не надано.

Пунктами 4.1., 4.2., 4.5. контракту сторона погоджено, що покупець оплачує продукцію у порядку, передбаченому п. 4.5. цього контракту. Загальна сума на день підписання контракту на умовах поставки, визначених в розділі 2, встановлюється в європейській грошовій одиниці - євро і складає 399 138,75 євро. Платіж за продукцію повинен виконуватися в євро з валютного рахунку покупця на валютний рахунок продавця таким чином: 100% - протягом 80 днів з моменту поставки чергової партії товару відповідно до заявки покупця.

Згідно з ч.ч., 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 198 ГК України.

Враховуючи викладене, відповідач повинен був оплати поставлену йому продукцію 15.12.2015 року (за CMR № 028043 від 25.09.2015 року) та 25.12.2015 року (за CMR№ 006457 від 05.10.2015 року), що за курсом НБУ станом на 15.12.2012 року (26,152302 грн за 1 євро) та 25.12.2015 року (25,139217 грн за 1 євро), тобто станом на дату платежу, обумовлену контрактом, становить 736 828,03 грн та 708 284,87 грн відповідно, а всього - 1 445 112,90 грн, з яких позивач просить суд стягнути 1 416 569,80 грн (по курсу НБУ станом на 25.12.2015 року). Станом на дату прийнятті рішення у цій справі сума боргу становить 1 539 936,18 грн (27,328545 грн за 1 євро).

Як вбачається з матеріалів справи, доказів оплати поставленої продукції немає.

Борг відповідача перед позивачем в розмірі в розмірі 56 349,00 євро підтверджено актом звірки розрахунків за контрактом від 27.12.2015 року, підписаним обома сторонами та скріпленим печатками.

За вимогами ст.ст. 53, 54, 59 Конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів покупець зобов'язаний сплатити вартість товару і прийняти поставку товару згідно з вимогами договору та цієї Конвенції. Зобов'язання покупця сплатити вартість включає вжиття таких заходів і додержання таких формальностей, які можуть вимагатися згідно з договором або згідно з законами і правилами для того, щоб зробити можливим здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити вартість у день, який встановлено чи може бути визначено згідно з договором та цією Конвенцією, без необхідності якогось запиту або виконання яких-небудь формальностей з боку продавця.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 56 349,00 євро, що еквівалентно 1 416 569,80 грн (за розрахунком позивача).

За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів факт прострочення в оплаті товару, а відповідач вказаних обставин не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо підсудності вказаного спору Господарському суду Рівненської області, то слід зазначити таке.

У силу вимог ст. 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

За п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону.

Додатковою угодою до контракту від 30.09.2015 року сторони, зокрема погодили, що спори розглядають за місцезнаходженням позивача, якщо позивачем виступає продавець - спори вирішуються в господарських судах України (І інстанція - Господарський суд Рівненської області).

Отже, вказаний спір підлягає розгляду в Господарському суді Рівненської області.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Amirton Business Ltd (Стасіну,1, МІЦІ-Білдінг 1, 1-й поверх, кв./ офіс 4, Платейя Елефхеріас, поштовий індекс 1060, Нікосія, Кіпр (Stasinou, 1, MITSI BUILDING 1, 1 st floor, flat/offis 4, Plateia Elefherias, P.C. 1060 NICISIA, CYPRUS), реєстраційний № НЕ325190) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний союз - РЗВА" (вул. Біла,16, м. Рівне, 33001, ) 56 349,00 євро, що еквівалентно 1 416 569,80 грн основного боргу та 21 248,55 грн судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 25.07.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.