РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2016Справа № 910/1197/16
За позовом Приватного підприємства "Кондитерський магазин"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення та стягнення 30 800,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Мочинський А.Р. (представник за довіреністю від 10.11.2015р.);

від відповідача: ОСОБА_3 (представник за довіреністю №99 від 09.11.2015р.);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Кондитерський магазин" звернулось до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з нежитлового приміщення кафе загальною площею 143,7 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_2, а також про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми неустойки в розмірі 30 800,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що строк оренди вказаного приміщення закінчився відповідно до умов укладеного між сторонами Договору оренди нерухомого майна №1 від 07.09.2012р. та про відсутність наміру продовжувати договір на наступний термін позивач неодноразово повідомляв відповідача, однак відповідач відмовляється передати орендоване ним приміщення відповідно до умов договору. Внаслідок несвоєчасного повернення орендованого приміщення позивачем також на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 30 800,00 грн. неустойки.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що ним як орендарем нежитлового приміщення було здійснено ремонт та дизайнерські роботи та останній не заперечує проти повернення позивачу об'єкта оренди після відшкодування йому вартості невід'ємних поліпшень, відтак відповідач на підставі ст. 594 Цивільного кодексу України притримує орендоване у позивача приміщення до моменту відшкодування йому вартості здійснених ним невід'ємних поліпшень. Крім того, на думку відповідача, позивач своїми діями фактично продовжив (пролонгував) строк дії оренди приміщення, про що свідчать виставлені позивачем рахунки-фактури та акти виконаних робіт за користування орендованим приміщенням та комунальним послугам.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 16.02.2016р.

В судовому засіданні 16.02.2016р. оголошено перерву до 15.03.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2016р. провадження у справі №910/1197/16 зупинено до закінчення розгляду Київським апеляційним господарським судом справи №910/28745/15 та набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили. Крім того, направлено запит про надання інформації по справі до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції України у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2016р. поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи на 25.07.2016р.

Розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 25 липня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2012р. між Приватним підприємством "Кондитерський магазин" як орендодавцем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як орендарем укладено Договір оренди нерухомого майна від № 1 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення - кафе загальною площею 143,7 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (далі - об'єкт оренди).

Згідно з п. 1.2 Договору власником об'єкта оренди є ПП "КОНДИТЕРСЬКИЙ МАГАЗИН" на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2006р. № 1101.

Як вбачається з п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна.

Сторонами у п. 3.1 Договору встановлено, що місячна орендна плата складає 7 000,00 грн.

Крім того, сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою останні погодили ремонтні, дизайнерські роботи та використання рекламних засобів в порядку, передбаченому п.5.2 та п. 5.3 договору.

Судом встановлено, що орендодавцем передано, а орендарем прийнято у тимчасове користування об'єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі від 07.10.2012, підписаного сторонами договору та скріпленого відбитками їх печаток (засвідчена копія міститься у матеріалах справи).

Додатком № 3 сторони встановили, що орендна плата за договором з 01 лютого 2015 року складає 7700,00 грн.

Відповідно до п. 11.1. Договору договір оренди нежитлового приміщення укладається на строк 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців. Договір вважається автоматично пролонгованим, якщо жодна із сторін не попередила за 2 (два) місяці до закінчення строку дії Договору про його розірвання.

Позивач неодноразово повідомляв відповідача (листи-повідомлення від 06.07.2015р., від 07.09.2015р., від 25.09.2015р.) про відсутність наміру продовжувати строк оренди та звільнення останнім приміщення орендованого приміщення (докази направлення вказаних листів в матеріалах справи).

Вказані вимоги залишились без відповіді та задоволення зі сторони відповідача.

У зв'язку з тим, що відповідач не повернув позивачу об'єкт оренди у передбачені Договором строки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Внаслідок укладення Договору оренди між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

З огляду на положення п. 2.1. Договору та підписаного сторонами акту приймання-передачі від 07.10.2012р. об'єкту оренди строк дії укладеного між сторонами Договору становить до 07.09.2015р.

Відповідно до п. п. 2.3., 2.5. Договору у разі припинення цього Договору майно повертається орендарем орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Листом від 06.07.2015р. (докази направлення листа у справі) позивач повідомив відповідача про необхідність укладення нового договору та обговорення нових умов оренди приміщення, а також про те, що Договір №1 від 07.09.2012р. автоматично пролонгуватися не буде.

Листом від 07.09.2015р. (докази направлення листа у справі) позивач повідомив відповідача про закінчення строку дії договору та просив останнього звільнити приміщення за актом прийому-передачі відповідно до умов договору.

Листом від 25.09.2015р. (докази направлення листа у справі) позивач повторно повідомив відповідача про припинення між сторонами орендних правовідносин та вимагав від відповідача звільнити приміщення за актом прийому-передачі відповідно до умов договору.

Станом на час розгляду справи в суді сторонами до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження звільнення відповідачем орендованого ним приміщення.

При цьому, суд відзначає про те, що позивачем у передбачений договором строк було повідомлено відповідача про закінчення строку дії Договору та відмову від автоматичного продовження його дії, що також було встановлено судом апеляційної інстанції при розгляді справи №910/28745/15 до закінчення розгляду якої зупинялося провадження у даній справі та відповідно до ст. 35 ГПК України вказана обставина не потребує доказування при розгляді даної справи.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як було встановлено судом, строк дії Договору закінчився 07.09.2015р., а орендоване відповідачем приміщення позивачу не повернуто.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, фактично передбачає покладення на відповідача обов'язку припинити дію, яка порушує право, та можливе лише щодо триваючого правопорушення. Якщо ж на момент подання негаторного позову вчинення перешкод у користуванні майном припинилося, то підстав для його задоволення немає.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

Таким чином, позивач звертаючись із даним конкретним позовом до відповідача фактично вимагає орендаря усунути перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні майном, що знаходиться у його повному господарському віданні, шляхом виселення, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Щодо заперечень відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву суд відзначає наступне.

Відповідач всупереч умовам укладеного між сторонами договору пов'язує момент повернення об'єкту оренди з відшкодування йому вартості невід'ємних поліпшень.

При цьому, стягнення вартості невід'ємних поліпшень не входить до предмету даного позову та з наданих до матеріалів справи судових рішень є предметом інших судових процесів.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень також безпідставно посилається на ст. 594 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Суд зазначає, що даний інститут цивільного права, за певних обставин, наділяє особу, що володіє річчю, яка їй не належить (ретентора), правом не повертати річ її власнику, якщо особа, яка утримує річ, понесла певні збитки, не отримала оплати або має інші вимоги до боржника, які виникли через невиконання або неналежне виконання іншою стороною свого зобов'язання. Сторона ж, яка належним чином виконала свої зобов'язання за договором, може задовольнити свої потреби за рахунок вартості притримуваної речі. Законодавець наділив кредитора двома головними правами: а) правом притримувати річ, здійснювати усі не заборонені законом дії щодо володіння нею, а також запобігання переходу речі до боржника; б) правом на отримання задоволення своїх вимог за рахунок притриманої речі. Таким чином, притримання як спосіб забезпечення виконання зобов'язань спрямоване на стимулювання боржника до належного виконання зобов'язань, а в тому випадку, коли притримання не справилося із своєю стимулюючою роллю, на задоволення грошових вимог кредитора за рахунок вартості притримуваної речі.

Кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника. Кредитор не має права користуватися річчю, яку він притримує у себе ( ст. 595 Цивільного кодексу України).

Доказів повідомлення позивача про притримання орендованого приміщення відповідач до матеріалів справи не надав.

Посилання відповідача на вказану норму цивільного законодавства нівелюється й тим, що відповідно до положень ч. 3 ст. 595 Цивільного кодексу України, останній не має права користування об'єктом оренди, натомість у зв'язку з неповерненням відповідачем орендованого ним приміщення, в силу положень Цивільного кодексу України, господарський суд приходить до висновку, що відповідач продовжує користуватися орендованим приміщенням.

Доводи відповідача щодо схвалення позивачем автоматичного продовження дії договору спростовуються матеріалами справи, а саме направленими на адресу відповідача листами про відмову від продовження дії договору, про що було зазначено вище.

За таких обставин, позовні вимоги в частині виселення відповідача з орендованого ним приміщення за Договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення з відповідача суму неустойки за безпідставне користування приміщенням в розмірі 30 800,00 грн.

Як встановлено судом, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення орендованого майна позивачу в порядку, визначеному укладеним між сторонами Договором після закінчення строку його дії, з огляду на що до нього можуть бути застосовані заходи відповідальності, передбачені чинним законодавством.

Так, згідно з ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до п. 5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» визначено, що застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Таким чином, застосування до відповідних позовів спеціальної позовної давності, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, є неправильним. Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Водночас, у розгляді справ зі спорів, що виникають з договорів оренди будівель або інших капітальних споруд, господарські суди мають враховувати умови договору та спеціальні норми статті 795 ЦК України, в силу яких договір найму припиняється з моменту оформлення відповідних документів (актів), що підтверджують повернення наймачем предмета договору найму.

Судом перевірено розрахунок заявленої позивачем на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки за вказаний у позовній заяві період, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки в розмірі 30 800,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/1197/16 підлягають задоволенню в повному обсязі та усуненню перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з нежитлового приміщення кафе загальною площею 143,7 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 та стягненню з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми неустойки в розмірі 30 800,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Приписами ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. №928-VIII станом на день звернення до суду мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 378,00 грн.

При цьому, згідно з п.п. 1 та п.п. 2 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат, а із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, розмір судового збору за розгляд позовних заяв в господарському суді майнового характеру становить не менше 1 378,00 грн. та не більше 206 700,00 грн., а розмір судового збору за розгляд позовних заяв немайнового характеру становить 1 378,00 грн.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу ІV Господарського процесуального кодексу України» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Враховуючи, що позивачем заявлено в справі одну немайнову вимогу (усунення перешкод у користування майном шляхом виселення) та одну майнову вимогу (стягнення неустойки в розмірі 30 800,00 грн.), то сплата судового збору, повинна була відбуватись за ставками встановленими для позовних заяв немайнового характеру як за немайнову вимогу та за ставками встановленими для позовних заяв майнового характеру як за майнову вимогу.

Позивачем у якості доказів сплати судового збору додано до позовної заяви додано квитанції №229 від 25.01.2016р. на суму 1 370,00 грн. та №230 від 25.01.2016р. на суму 1 370,00 грн., тобто в меншому розмірі від визначеного законодавством.

Відповідно до п. 2.23. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк, та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК.

Оскільки обставина недоплати судового збору встановлена судом під час прийняття рішення в справі, то з огляду на викладені норми, з урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідача має бути стягнуто в дохід Державного бюджету України недоплачена сума судового збору в розмірі 16,00 грн.

Окрім того, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, сплачений позивачем, в розмірі 2 740,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1, адреса: 73000, АДРЕСА_1) усунути перешкоди Приватному підприємству "Кондитерський магазин" (, адреса: 02225, м. Київ, пр. Маяковського, буд. 47) в користуванні приміщенням шляхом виселення з нежитлового приміщення кафе, загальною площею 143,7 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_2.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1, адреса: 73000, АДРЕСА_1) на користь Приватного підприємства "Кондитерський магазин" (, адреса: 02225, м. Київ, пр. Маяковського, буд. 47) суму неустойки в розмірі 30 800,00 грн. (тридцять тисяч вісімсот гривень) та суму судового збору в розмірі 2 740,00 грн. (дві тисячі сімсот сорок гривень 00 коп.).

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1, адреса: 73000, АДРЕСА_1) в дохід Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) суму судового збору в розмірі 16,00 грн. (шістнадцять гривень 00 коп).

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.2016р.

Суддя С.М. Морозов