КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа№ 910/2728/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016р.

у справі № 910/2728/16 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім"

до Державної казначейської служби України (відповідач-1)

Запорізької митниці ДФС (відповідач-2)

про стягнення 6 233, 93 грн.

В судовому засіданні 06.07.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 6 233, 93 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці про визначення митної вартості товарів, що складає суму нарахованих позивачем у період з листопада 2010р. по вересень 2015р. інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2016р. залучено до участі у справі іншого відповідача - Запорізьку митницю ДФС.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016р. у справі №910/2728/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки, обов'язок відшкодування завданої шкоди неправомірними діями виник не з рішення суду, а з протиправних дій службовців митниці, а тому, на думку апелянта, шкода у вигляді інфляційних втрат підлягає відшкодуванню.

Крім того, апелянт вказує на необхідність врахування висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 06.11.2013р. у справі №6-113 цс 13, щодо застосування аналогії закону згідно ч. 8 ст. 8 ЦК України.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" 13.05.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 06.07.2016р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався.

04.07.2016р. від представника відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники сторін в судове засідання апеляційної інстанції 06.07.2016р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

31.05.2010р. між La.re.ter S.p.A, Italy (продавець) та ТОВ "Техенергохім" (покупець) укладено контракт № 10029/ІМ (далі - Контракт), на виконання умов якого, в листопаді 2010 року La.re.ter S.p.A, Italy поставила ТОВ "Техенергохім" товар: "Труби з полівінілхлориду. Виробник "LA.RE.TER.S.p.A.", заявлений товариством для митного оформлення за ВМД від 10.11.2010р. № 112000010/2010/009175.

Митна вартість товару була визначена декларантом відповідно до ст. ст. 266, 267 Митного кодексу України в розмірі відповідно до ціни угоди (метод визначення митної вартості № 1): ціна товару 4 323,33Є в еквіваленті 47 692,69 грн. та визначена декларантом митна вартість товару 54270,05 грн. (з урахуванням транспортних витрат).

Для підтвердження заявленої митної вартості товару ТОВ "Техенергохім" було надано документи, за переліком, передбаченим п. 7 Порядку № 1766, а саме: контракт № 10029/ІМ від 31.05.2010р.; додаток № 2 від 06.10.2010р. до контракту; фактура № FE 000561 від 29.10.2010р.; фінансова довідка № 34/10-1004 від 10.11.2010р.; міжнародна товарно-транспортна накладна XZ65135606 від 29.10.2010р.; проформа № 46 від 07.10.2010р.; платіжне доручення в іноземній валюті № 20 від 20.10.2010р.; експортна декларація 10ІТQXJ010054582E4 від 29.10.2010р.; пакувальний лист від 29.10.2010р.; сертифікат Q/0290580/1333 від 29.10.2010р.

Оскільки вартість заявленого до оформлення товару складала менше 5 тисяч Євро, то згідно п. 4 Порядку № 1766, декларація митної вартості товару позивачем не складалась.

Вказані обставини були встановлено постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.09.2011р. у справі № 2а-0870/4098/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" до Запорізької митниці про скасування рішення, яка набрала законної сили, а тому згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України встановлені обставини не підлягають доказуванню у даній справі.

Крім того, вказаною постановою від 07.09.2011р. у справі № 2а-0870/4098/11 встановлено, що додатком № 2 від 06.10.2010р. до контракту, проформою від 07.10.2010р., фактурою від 29.10.2010р., а також платіжним дорученням № 20 підтверджується вартість придбаного позивачем товару, а з урахуванням фінансової довідки від 10.11.2010р. щодо транспортних витрат, є обґрунтованим заявлена до оформлення митна вартість товару. Тобто позивачем було подано всі необхідні та належні документи, які дозволяли Запорізькій митниці визначити митну вартість товару за методом оцінки за ціною угоди щодо товарів (метод № 1).

Запорізька митниця витребувала у ТОВ "Техенергохім" додаткові документи для визначення митної вартості товару та у зв'язку з їх не наданням, 22.11.2010р. рішенням про визначення митної вартості № 112000006/2010/002393/1 визначила митну вартість товару за методом № 6 (резервний) в розмірі 2,5882 Є за одиницю товару на загальну суму 7 547,16 Є.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.09.2011р. у справі № 2а-0870/4098/11, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2012р. позов ТОВ "Техенергохім" до Запорізької митниці задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визнання митної вартості товарів №112000006/2010/002393/1 від 22.11.2010р., у зв'язку з порушенням принципу послідовності застосування методів визначення митної вартості, що суперечить ст. 266 Митного кодексу України.

У зв'язку з прийняттям Запорізькою митницею рішення, яким визначено іншу митну вартість, ніж зазначив позивач у вантажно-митній декларації від 10.11.2010р. №112000010/2010/009175, ТОВ "Техенергохім" оформив іншу вантажно-митну декларацію №112000010/2010/009708 від 26.11.2010р. із зазначенням митної вартості товару, визначеної митницею.

Позивач звернувся до Запорізької митниці з листом від 27.12.2012р. № 1582/27-12, в якому просив повернути надміру сплачені кошти у розмірі 7 153,92 грн., у зв'язку з набранням постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.09.2011р. у справі № 2а-0870/4098/11 законної сили.

У відповідь листом № 07-02-14-24/12115 від 29.12.2012р. Запорізька митниця зазначила, що в період дії гарантійних зобов'язань митниця не приймала рішень про застосування митної вартості.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015р. у справі № 808/6142/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016р., за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" до Запорізької митниці Міндоходів та Головного управління Державної казначейської служби в Запорізькій області про визнання протиправною відмови у поверненні з державного бюджету коштів та стягнення коштів, апеляційну скаргу Запорізької митниці Міндоходів задоволено частково, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07.10.2013р. у справі № 808/6142/13-а скасовано. Позов задоволено частково. Зобов'язано Запорізьку митницю Міндоходів надати висновок до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про повернення 7 153,92 грн. грошових коштів, надмірно сплачених при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією № 112000010/2010/009708 від 26.11.2010р., відповідно до Порядку повернення платником податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митним органом, затвердженого наказом Державної митної служби України № 618 від 20.07.2007р.

Частиною третьою статті 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В рішенні від 25.07.2002р. у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що обставини, встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015р. у справі №808/6142/13-а та постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.09.2011р. у справі № 2а-0870/4098/11 не потребують повторного доказування при вирішенні спору у даній справі, зокрема, обставини скасування рішення митного органу №112000006/2010/002393/1 від 22.11.2010р., яке стало підставою для сплати позивачем 7 153,92 грн. надмірно сплачених грошових коштів при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією 112000010/2010/009708 від 26.11.2010р.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав про те, що судове рішення в справі № 808/6142/13-а про надання висновку щодо повернення коштів у сумі 7 153,92 грн. Запорізькою митницею було виконано лише 13.11.2015р., що підтверджується зокрема висновками Запорізької митниці ДФС від 13.11.2015р. № 72 на суму 1 375,75 грн. та № 73 на суму 5778,17 грн.

Факт повернення позивачу надміру сплачених при митному оформленні товару коштів в розмірі 7 153,92 грн. також підтверджується листом Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 07.12.2015р. № 06-08/1338-10583.

Позивач вважає, що був позбавлений можливості використовувати належні йому кошти, чим завдано матеріальної шкоди внаслідок протиправного рішення митного органу в розмірі 6 233,93 грн., що складає суму нарахованих у вказаний період інфляційних втрат, та з посиланням на приписи ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, заявлено вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 6 233,93 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці ДФС.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової та немайнової (моральної) шкоди наведено, зокрема, у статтях 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 06.08.2014р. № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" утворено Запорізьку митницю Державної фіскальної служби, яка є правонаступником Запорізької митниці Міндоходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р №311 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби, реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про проведення державної реєстрації Запорізької митниці Державної фіскальної служби України внесено до реєстру.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 ЦК України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Дане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, якою закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Отже, вказаною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб'єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У цивільному праві під шкодою розуміється пошкодження чи знищення суб'єктивного цивільного права, блага чи інтересу.

Саме на позивача покладається обов'язок довести обгрунтованість своїх вимог, а саме наявність шкоди, протиправність поведінки її заподіювача та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Проте, дослідивши наявні матеріали справи, місцевий господарський дійшов вірного висновку про те, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами в розумінні вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України складу цивільного правопорушення, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків (шкоди) та інші способи відшкодування майнової шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з посиланням на приписи ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України заявлено вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 6 233,93 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України, що складає суму нарахованих позивачем у період з листопада 2010р. по вересень 2015р. інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В свою чергу, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14, постанови Верховного Суду України від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12, від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11).

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 Цивільного кодексу України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 Цивільного кодексу України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що нарахування відсотків та суми інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов'язань, а поняття "грошове зобов'язання" згідно з положеннями Цивільного кодексу України означає будь-яке зобов'язання, яке складається, в тому числі, з правовідносини, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тобто стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення саме грошового зобов'язання, що існувало між сторонами до прийняття рішення суду.

Частина 3 ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Колегія суддів зазначає, що із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Отже, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015р. у справі № 808/6142/13-а не встановлено між позивачем та відповідачем будь-яких зобов'язальних відносин, а лише підтверджено та визначено правовідносини сторін у сфері повернення зайво сплаченого митного платежу. При цьому, позивач вважає, що йому завдано шкоди, визначеної ним у вигляді інфляційних втрат в сумі 6 233,93 грн.

Виходячи з вищевикладеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачами, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобов'язальні правовідносини, а відшкодовані позивачу за судовим рішенням та висновками кошти в розмірі 7 153,92 грн. відновили його порушене право, тобто, фактично, шкода позивачу відшкодована присудженням на його користь зайво сплачених ним при митному оформленні коштів в сумі 7 153,92 грн., а нарахування інфляційних втрат на вказану суму суперечить як приписам ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і приписам ч. 3 ст. 11 наведеного Кодексу і не може вважатись шкодою в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Також, згідно п. п. 5.2 п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Посилання апелянта на необхідність врахування судом постанови Верховного Суду України від 06.11.2013р. у справі № 6-113 цс 13, яка була прийнята за аналогією закону відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦК України, колегія суддів оцінює критично, оскільки відносини, які склалися між сторонами у даній справі та у справі № 6-113 цс 13 не є подібними, а тому до них не можуть бути застосовані положення ч. 8 ст. 8 ЦК України.

Крім того, у вказаній постанові суд розглядав відносини, які врегульовані Сімейним кодексом України, зокрема, ч. 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону, а в даному випадку норм, які регулюють питання індексації надмірно сплачених коштів чинне законодавство не містить.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з відповідачів 6 233,93 грн. матеріальної шкоди у вигляді нарахованих позивачем у період з листопада 2010р. по вересень 2015р. інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Подана відповідачем-2 до місцевого господарського суду заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Таким чином, у зв'язку з відмовою в позові, заява відповідача-2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 13 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями відповідача-2, судовий збір за подання такого позову та апеляційної скарги в порядку п. 13 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" не справляється, а отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 18.04.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016р. у справі №910/2728/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016р. у справі №910/2728/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2728/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров