КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2016 р. Справа№ 910/2031/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: не з'явилися;

Від відповідача-1: Ткаченко С.В.- представник;

Печена І.В. - представник;

Від відповідача - 2: Близнюк О.С.-представник.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016

у справі № 910/2031/16 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ"

до 1)Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського"

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ"

про стягнення 10 550 185 455,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" та Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" про стягнення 10 550 185 455,20 грн. на підставі Договору поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010, з яких:

- 5 035 588 600,78 грн. основного боргу;

- 2 950 336 056,36 грн. пені;

- 238 128 113,35 грн. 3% річних;

- 2 326 1325 684,73 грн. інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов Договору поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 позивач передав у власність відповідача-1 товар, тоді як відповідач-1, в порушення умов наведеного договору, оплатив поставлений товар лише частково, у зв'язку з чим, за даними позивача, станом на 21.01.2016 загальна сума заборгованості відповідача-1 за поставлений товар склала еквівалент 202 685 871,64 доларів США, тобто 5 035 588 600,78 грн. (основний борг) за офіційним курсом НБУ станом на 21.01.2016 (24,8443 грн. за 1 долар США). Крім того, з огляду на порушення відповідачем-1 строків оплати, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення сум пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань. При цьому, оскільки в забезпечення виконання зобов'язань за Договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 позивач уклав із відповідачем-2 Договір поруки № МК-26/08/14 від 04.08.2014, згідно умов якого останній поручився перед позивачем за виконання відповідачем-1 зобов'язань за Договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010, то вищевказані суми основного боргу, пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, заявлені позивачем до стягнення з відповідача-1 та з відповідача-2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі №910/2031/16 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" до 1)Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського", 2)Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" про стягнення 10 550 185 455,20 грн. задоволено частково.

Присуджено до стягнення Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" основний борг в сумі 5 191 526 432,65 грн., пеню в сумі 437 385 554,08 грн., 3% річних в сумі 155 395 326,15 грн., судовий збір в сумі 111 676,11 грн.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" основний борг в сумі 20 000,00 грн.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Залишити без змін рішення в частині задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Також, не погоджуючись із вищевказаним рішенням, відповідач-1 Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду частково в частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" суми основного боргу в розмірі 5 191 546 432,65грн. та стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" 2 565 675 769,84 грн. в якості основного боргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл судової справи між суддями та довідки про передачу апеляційної скарги раніше визначеному складу суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" у справі №910/2031/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" було прийнято до провадження, об'єднано апеляційні скарги та призначено розгляд справи №910/2031/16 на 02.06.2016.

04.05.2016 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли уточнення вимог апеляційної скарги; 24.05.2016 від представника відповідача-1 надійшли заперечення на апеляційні скарги, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи. Представниками відповідача-2 та позивача 01.06.2016 через відділ документального забезпечення суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2016 апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" відкладено на 21.06.2016.

21.06.2016 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" відкладено на 12.07.2016.

В судовому засіданні, призначеному на 12.07.2016, представники позивача та відповідача-1 надали свої пояснення по справі. Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився.

Представником позивача в судовому засіданні 12.07.2016 подано клопотання про продовження строку вирішення спору, яке колегія суддів задовольнила та долучила до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на 26.07.2016.

В судовому засіданні, призначеному на 26.07.2016, представники позивача та відповідачів 1, 2 надали свої пояснення по справі, за наслідками судового засідання колегія суддів оголосила перерву на 28.07.2016.

В судовому засіданні, призначеному на 28.06.2016, представники відповідача-1 надали пояснення по суті спору, та просили задовольнити апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського", скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ".

В судовому засіданні, призначеному на 28.06.2016, представник відповідача-2 надав пояснення по суті спору, та просив задовольнити апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського", скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ".

В судове засідання, призначене на 28.07.2016, повноважні представники позивача не з'явилися.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал Київського апеляційного господарського суду були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвал.

Крім того колегія суддів зазначає, що як вбачається з наявної в матеріалах справи розписки про оголошення перерви позивач належним чином був повідомлений про дату та час наступного судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 29.12.2010 між позивачем та відповідачем-1 укладено Договір поставки № ГРД-01/10-5000.

Згідно з приписами Закону України "Про акціонерні товариства" в період дії Договору Відкрите акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" змінило найменування в частині організаційно-правової форми на Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського".

Відповідно до пункту 1.1 Договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця залізорудний концентрат з базовим вмістом заліза 63,70% та базовим вмістом вологи 10,50% виробництва ВАТ "Центральний ГЗК", ВАТ "Північний ГЗК", ВАТ "Інгулецький ГЗК", ВАТ "Південний ГЗК", а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та оплатити його на умовах, передбачених Договором та Специфікаціями до нього. Товар може поставлятись з ВАТ "Центральний ГЗК", ВАТ "Північний ГЗК", ВАТ "Інгулецький ГЗК", ВАТ "Південний ГЗК" на вибір постачальника.

За своєю правовою природою Договір № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 ЦК України та параграфа 1 глави 30 ГК України визначають права та обов'язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України).

Частиною 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, за наслідками укладеного Договору поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 у позивача виник обов'язок поставити товар, а у відповідача-1 - прийняти товар та оплатити його.

Пунктом 13.7 Договору визначено, що даний договір вступає в силу з 01.01.2011 та діє до 31.12.2015.

Специфікаціями №№ 8 - 18 до Договору сторони визначили зміст, ціну, загальну вартість, кількість товару, що підлягав поставці в спірні контрактні періоди (з 01.10.2012 по 30.06.2015), умови та строки його поставки.

Згідно з пунктом 4.1 Договору поставка товару здійснюється протягом відповідних контрактних періодів.

Відповідно до пункту 2.2 Договору, контрактним періодом є період, протягом якого ціна товару в доларовому еквіваленті, встановлена у відповідності з п. 5.3 Договору, залишається незмінною. Контрактний період за даним договором складає 1 (один ) квартал. Перелік контрактних періодів за даним Договором наведений у п. 2.2 Договору.

Пунктом 4.1 Договору визначено строки, обсяги та графіки поставок.

Відповідно до п. 4.2 Договору поставка товару за даним договором здійснюється на умовах:

FCA - станція Грековата, Придніпровської залізниці (Інкотермс 2000) - для товару виробництва ВАТ "ЦГЗК";

FCA - станція Терни чи Рядова, Придніпровської залізниці (Інкотермс 2000) - для товару виробництва ВАТ "ПівГЗК";

FCA - станція Інгулець, Придніпровської залізниці (Інкотермс 2000) - для товару виробництва ВАТ "ІнГЗК";

FCA - станція Кривий Ріг, Придніпровської залізниці (Інкотермс 2000) - для товару виробництва ВАТ "ПГЗК".

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється партіями (які складають маршрутну норму 55-60 вагонів) протягом строку дії Договору.

Згідно з п. 4.7 Договору датою поставки вважається дата календарного штемпеля станції відправлення на залізничній квитанції (квитанції про приймання вантажу на маршрут чи групу вагонів).

Відповідно до п. 5.1 Договору ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) і вказується у Специфікаціях.

Пунктом 5.3 Договору визначено, що ціна на товар формується по індексному методу ціноутворення, на підставі публічної та прозорої інформації. Ціна на товар включає в себе "ціну на контрактний період" та доплати або знижки до "ціни на контрактний період" за кожний відсоток або частку відсотка зниження або підвищення фактичного вмісту якісних показників товару (залізо, волога) від базових показників якісних показників товару (залізо, волога).

Загальна вартість Договору визначається як сума всіх Специфікацій, за якими поставляється товар (п. 5.4 Договору).

Порядок розрахунків за Договором визначений пунктами 6.1 - 6.6 Договору.

Відповідно до пункту 6.1 Договору розрахунки за товар за цим Договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів покупцем на поточний рахунок постачальника, зазначений в цьому Договорі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач згідно з умовами Договору та Специфікаціями №№ 8 - 18 до нього в період з 01.10.2012 по 16.05.2015 (включно) відвантажив на адресу відповідача-1 товар (концентрат залізорудний) кількістю 7 309 520,70 тонн загальною вартістю 717 208 627,39 USD.

Факт отримання відповідачем-1 товару підтверджується залізничними накладними та актами приймання - передачі кожної партії товару, відповідні докази наявні в матеріалах справи. Зокрема, акти приймання-передачі кожної партії товару містять підпис уповноваженої особи та відбиток печатки відповідача-1, чим останній надав свою згоду на прийняття саме такої кількості та такого асортименту товару за передбаченою ціною у певний контрактний період.

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що постачальник надає покупцю (його представнику) на товар, який поставляється згідно з цим Договором, такі документи: рахунок-фактуру; коригувальний рахунок (за наявності); копію залізничної накладної (квитанції про приймання вантажу на маршрут чи групу вагонів); сертифікат якості; податкову накладну.

Товар вважається зданим постачальником та прийнятим покупцем:

по кількості: згідно кількості, вказаній в залізничній накладній;

по якості: згідно якості, вказаної у сертифікаті якості у відповідності з п. 2.4 Договору.

Матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем в період з 01.10.2012 по 16.05.2015 (включно) поставок товару кількістю 7 309 520,70 тонн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач свої зобов'язання виконав відповідно до умов цього Договору, що відповідачем-1 не спростовано на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оплата за товар здійснюється протягом 21 календарного дня, починаючи з дати поставки партії товару (включаючи день поставки). Якщо двадцять перший календарний день (починаючи з дати поставки) припадає на вихідний чи святковий, оплата відповідної партії Товару повинна бути здійснена не пізніше останнього робочого дня, що передує вихідному чи святковому дню (п. 6.2 Договору).

Згідно з пунктом 6.2.1 Договору партія товару вважається повністю оплаченою, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (в гривнях) за цю конкретну партію товару, перерахована з гривень в доларовий еквівалент за офіційним курсом НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, дорівнює еквівалентній доларовій вартості цієї партії товару, розрахованої виходячи з еквівалентних доларових цін та еквівалентних доларових приплат/знижок, фактичної ваги та фактичних якісних характеристик цієї партії товару.

Пунктом 6.2.2 Договору визначено, що рахунки-фактури виставляються в день поставки партії товару в національній валюті України - гривні, виходячи з перерахунку в гривні ціни товару в доларовому еквіваленті, яка діяла в поточному контрактному періоді поставки (з базовим вмістом заліза та базовим вмістом вологи), а також приплат/знижок до ціни товару в доларовому еквіваленті, які діяли в поточному контрактному періоді поставки за зміну якісних характеристик товару (вміст заліза, вміст вологи). При виставленні рахунку-фактури, для мети перерахунку, ціна товару в доларовому еквіваленті та приплат/знижок в доларовому еквіваленті перемножуються на офіційний курс НБУ UAH/USD, встановлений на дату поставки партії товару. Для виставлення рахунку-фактури приймається вага партії товару, зазначена в залізничній накладній та фактичні якісні характеристики товару (вміст заліза, вміст вологи), зазначені в сертифікаті якості виробника.

Відповідно до п. 6.2.3. Договору, у випадку, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (у гривнях) за конкретну партію товару, перерахована із гривень в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії, перевищує еквівалентну доларову вартість цієї партії товару, розрахованої виходячи із еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових доплат/знижок, фактичної ваги і фактичних якісних характеристик цієї партії товару, то різниця в доларовому еквіваленті між доларовою величиною фактично здійснених покупцем платежів (в гривнях) за конкретну партію товару, перерахованою з гривень в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару та еквівалентну доларовій вартості цієї партії товару, розрахованої виходячи із еквівалентних доларових цін і еквівалентних доплат/знижок, фактичної ваги і фактичних якісних характеристик цієї партії товару, враховується як часткова оплата в доларовому еквіваленті наступної партії товару. Коригування ціни товару в гривні оформлюється коригувальними рахунками і податковими накладними на дату оплати партії товару.

Згідно п. 6.2.4 Договору, у випадку, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (у гривнях) за конкретну партію товару, перерахована із гривень в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії, менше еквівалентної доларової вартості цієї партії товару, розрахованої виходячи із еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових доплат/знижок, фактичної ваги і фактичних якісних характеристик цієї партії товару, то різниця в доларовому еквіваленті між еквівалентною доларовою вартістю цієї партії товару, розрахованої виходячи із еквівалентних доларових цін і еквівалентних доларових доплат/знижок, фактичної ваги і фактичних якісних характеристик цієї партії товару і доларової величини фактично здійснених покупцем платежів (у гривнях) за конкретну партію товару, перерахованої із гривень в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, повинна бути доплачена покупцем гривнями у той же день, по офіційному курсу НБУ UAH/USD на дату оплати. Коригування ціни товару в гривні оформлюється коригувальними рахунками і податковими накладними на дату оплати партії товару.

Датою оплати згідно Договору вважається дата фактичного надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 6.2.6 Договору).

Статтею 691 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. За приписами статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з п. 5.1 Договору ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) та зазначається в Специфікаціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

На сплату вартості поставленого товару позивачем були виставлені відповідачу-1 рахунки-фактури, копії яких наявні в матеріалах справи.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач-1 неналежним чином виконував свої зобов'язання за Договором стосовно своєчасної оплати отриманого товару, зокрема, товар, відвантажений протягом періоду з 01.10.2012 по 22.07.2013, оплатив у повному обсязі, але з порушенням встановлених строків оплати, а товар, поставлений протягом 23.07.2013 по 16.05.2015, оплатив лише частково.

Так, станом на дату звернення позивача з позовом до суду, відповідач-1 сплатив за поставлений позивачем в спірний період товар 514 522 725,37USD.

В подальшому, відповідач-1 сплатив на користь позивача 3 312 116,17 грн. заборгованості за поставлений товар по рахунку-фактурі СФ-178728 від 02.10.2013, що підтверджується платіжним дорученням № 834 від 23.03.2016. Наведена сума оплати в гривнях, відповідно до умов пункту 6.2.4 Договору, була зарахована позивачем як частина вартості товару, поставленого по акту приймання-передачі продукції № 178728 від 02.10.2013, а саме як оплата поставки 1168,6511 тонн товару, доларова ціна якого на день оплати склала 126 880,44 USD.

Таким чином, враховуючи здійснену відповідачем-1 23.03.2016 часткову оплату за спірний товар та наявні в матеріалах справи докази, заборгованість (основний борг) відповідача-1 за поставлений позивачем товар, яка виникла за період з 23.06.2013 по 16.05.2015, станом на час розгляду спору в суді першої інстанції становить 202 559 021,58 USD (717 208 627,39 USD - 514 522 725,37 USD = 202 685 902,02 USD - 126 880,44 USD = 202 559 021,58 USD).

За даними обліку позивача станом на час розгляду спору в суді першої інстанції обліковується основний борг відповідача-1 в меншій сумі, а саме в сумі 202 558 991,20 USD, яка еквівалентна 5 191 546 432,65 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 11.04.2016 (25.6298 грн. за 1 USD) та саме в наведеній сумі позивач заявив позовні вимоги про стягнення суми основного боргу. Основний борг відповідача-1 розрахований позивачем з урахуванням положень розділу 6 Договору. Судом враховано, що клопотання в порядку п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не додано позивачем до позову та не подано в судовому засіданні, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог в частині основного боргу.

Відповідач-1 визнає наявність у нього заборгованості за поставлений в спірний період товар лише в сумі 2 565 675 769,84 грн. Заборгованість в іншій частині заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу відповідач-1 не визнає, оскільки вважає, що у нього існує обов'язок сплатити вартість поставленого товару відповідно до вартості, зафіксованої у рахунках-фактурах та вираженій у гривні, без фактичної прив'язки до курсу долару США на дату платежу.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору, тобто, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналіз положень укладеного між позивачем та відповідачем Договору свідчить що сторони передбачили необхідність встановлення ціни на товар в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) (п. 5.1. Договору), а також передбачили особливий порядок розрахунків по Договору, в основу якого покладено обов'язок відповідача-1 здійснювати остаточний розрахунок за поставлений товар в еквіваленті до офіційного курсу НБУ долара США до гривні (ст. 6 Договору).

Згідно з статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Як було зазначено, до договорів поставки застосовуються загальні положення про купівлю -продаж (ч. 2 ст. 712 ЦК України). Стаття 691 ЦК України встановлює обов'язок покупця оплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання.

Таким чином, укладаючи договір, сторони мають всі підстави розраховувати на добросовісне виконання всіх умов такого договору зобов'язаною стороною.

Як було встановлено судом першої інстанції та не спростувалося на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідач -1 виконав свої зобов'язання за Договором частково. Таке часткове виконання відповідачем-1 його зобов'язання по оплаті за поставлений товар позбавляє позивача його права отримати ціну за поставлений товар в установлені Договором строки та за ціною, порядок визначення якої передбачено в ст. 6 Договору. З огляду на порушення відповідачем-1 права позивача на отримання оплати за поставлений товар по Договору (ціни, яка за домовленістю сторін мала розраховуватися з урахуванням офіційного курсу НБУ долара США до гривні).

А тому доводи відповідача-1 про існування у нього обов'язку сплатити вартість поставленого товару відповідно до вартості, зафіксованої у рахунках-фактурах та вираженій у гривні, без фактичної прив'язки до курсу долару США на дату платежу спростовуються матеріалами справи, оскільки такі доводи суперечать умовам Договору (п.п. 5.1, 5.4, 6.2, 6.2.2, 6.2.4) в частині визначення вартості поставленого товару та її прив'язки до курсу долару США на дату платежу.

Крім того слід зазначити, що підписання сторонами Актів звірки взаємних розрахунків за Договором не може свідчити про відсутність зобов'язання у відповідача-1 сплатити ціну за поставлений товар в розмірі, визначеному умовами Договору.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції що позивач належними засобами доказування довів наявність у відповідача-1 обов'язку сплатити вартість поставленого товару у гривнях з урахуванням доларового еквіваленту та офіційного курсу НБУ UAN/USD на дату, визначену позивачем в заяві про зменшення позовних вимог, а отже у відповідача-1 наявна заборгованості перед позивачем на підставі Договору в сумі 5 191 546 432,65 грн.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що зобов'язання за Договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 було забезпечено порукою шляхом укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест холдинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-СМЦ" Договору поруки № ПР 001-29.04.11 від 29.04.2011.

Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки відповідач-2 зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем за своєчасне та повне виконання зобов'язань відповідач-1 за Договором поставки № ГРД -01/10-5000 від 29.12.2010, укладеним між кредитором та боржником, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених договором поставки. Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і боржник (п. 1.3 Договору поруки).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки відповідач-2 зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем за своєчасне та повне виконання зобов'язань відповідача-1 (боржника) за Договором поставки, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну сплату коштів, сплату процентів та штрафу, передбачених Договором поставки.

Згідно з п. 2.3 Договору поруки сторони узгодили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань в повному обсязі належним йому на праві власності майном, у тому числі коштами. Однак, відповідальність поручителя обмежується 20 000 грн. за зобов'язаннями боржника, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених договором поставки, та у будь-якому випадку не може перевищувати зазначену суму.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач-2 визнав заявлені до нього вимоги в сумі 20 000,00 грн., як це визначено п. 2.3 Договору поруки.

А тому, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 5 191 546 432,65 грн. основного боргу є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю шляхом стягнення з відповідача-1 основного боргу в сумі 5 191 526 432,65 грн. та з відповідача-2 - основного боргу в сумі 20 000,00 грн. про що вірно вказав суд першої інстанції.

Крім того слід зазначити, що оскільки відповідачем-1 прострочено оплату за товар, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 - 2 950 336 056,36 грн. пені, 238 128 113,35 грн. 3% річних, 2 326 132 684,73 грн. інфляційних нарахувань за період з 22.10.2012 по 19.01.2016 також підлягає задоволенню про що вірно вказав суд першої інстанції.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 546, 548, 549 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Для пені, як різновиду неустойки, характерним є те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення зобов'язання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Що стосується заяви відповідача-1 про сплив позовної давності за вимогами про нарахування пені за період 2012, 2013 та 2014 рік, а також за частину 2015 року, яка не входить в один рік до дати подання позову, з огляду на скорочений строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені,п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 7 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що оскільки законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Відповідно до абз. 1 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 визначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність згідно статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність в один рік, застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

З загальним правилом початку перебігу позовної давності, яке міститься у ч. 1 ст. 261 ЦК України: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Підпунктом 4.3 пункту 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 визначено, що в разі якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Згідно з пунктом 8.3 Договору визначено, що у разі порушення покупцем (відповідачем-1) строків оплати, передбачених п. 6.2 цього Договору, останній зобов'язується сплатити постачальнику (позивачу) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення аж до фактичного моменту оплати.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України).

У відповідності ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином взявши до уваги наведені норми ЦК України та проаналізувавши зміст пункту 8.3 Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що передбачена цим пунктом Договору умова про нарахування пені за весь період прострочення аж до фактичного моменту не є встановленням сторонами іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, строку, за який нараховується пеня. Даний висновок суду першої інстанції відповідає роз'ясненням, наданим господарським судам у п. 2.5 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно яких умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватись як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до пункту 6.2 Договору, відповідач-1 був зобов'язаний здійснити оплату кожної спірної поставки товару протягом 21 календарного дня, починаючи з дати поставки цієї партії товару (включаючи день поставки). Таким чином, на 22 календарний день, починаючи з дати поставки відповідної партії товару (включаючи день поставки), у разі якщо її не було оплачено відповідачем-1, наступає прострочення з оплати відповідної партії товару та саме з цієї дати слід вважати, що позивач довідався про порушення його права, а рівно, саме з цієї дати, з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України, позивач мав право нарахувати пеню за прострочення виконання відповідного зобов'язання за шість місяців від дня, коли це зобов'язання мало бути виконано.

Водночас, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, приписів вищенаведеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10, позовна давність в спірному випадку обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції 09.02.2016, що підтверджується відтиском штампу Господарського суду міста Києва про одержання позовної заяви 09.02.2016, тобто з пропуском встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строку позовної давності, який встановлено для вимог про стягнення пені, тому, до стягнення в спірному випадку підлягає пеня, розрахована за всіма спірними поставками товару, починаючи з 20.07.2014, шестимісячний строк нарахування пені за якими включає дати з 10.02.2015 року.

Статтею 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем не наведено суду поважних причин пропуску строку позовної давності (тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову), що могли б бути підставою для захисту порушеного права позивача.

Також позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про зупинення перебігу позовної давності, відповідно до статті 263 ЦК України, або про переривання перебігу позовної давності,відповідно до статті 264 ЦК України.

Згідно з підпунктом 2.2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10, а саме: за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Матеріалами справи підтверджено порушення прав позивача у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем-1 зобов'язань по оплаті товару за Договором. Статтями 546, 549, 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пені).

Таким чином, з урахуванням наявного в матеріалах справи розрахунку пені в сумі 2 950 336 056,36 грн. за період з 22.10.2012 по 19.01.2016, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення пені підлягають задоволенню в частині суми 437 385 554,08 грн. Тоді як в частині в сумі 2 512 950 502,28 грн. (2 950 336 056,36 грн. - 437 385 554,08 грн. = 2 512 950 502,28 грн.) позовні вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки згідно з приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сума пені в розмірі 437 385 554,08 грн. підлягає стягненню з відповідача-1, з урахуванням обмеження сумою в розмірі 20 000,00 грн. відповідальності відповідача-2 за зобов'язаннями відповідача-1, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених Договором поставки (п. 2.3 Договору поруки).

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2, 3% річних в сумі 238 128 113,35 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 2 326 132 684,73 грн. за період з 22.10.2012 по 19.01.2016, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1 вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач-1 стверджує що строк позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних за період сплив та не входить в три роки загального строку позовної давності.

Частиною 1 статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Дані роз'яснення щодо спливу позовної давності до додаткової вимоги викладені у пункті 5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10, а саме зазначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань), оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 155 395 326,15 грн., тоді як в сумі 82 732 787,20 грн. (238 128 113,35 грн. - 155 395 326,15 грн. = 82 732 787,20 грн.) позовні вимоги про стягнення 3% річних задоволенню не підлягають з огляду на пропуск позивачем загального строку позовної давності до цих вимог, оскільки згідно з приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому сума 3% в розмірі 155 395 326,15 грн. підлягає стягненню з відповідача-1, з урахуванням обставини щодо обмеження сумою в розмірі 20 000,00 грн. відповідальності відповідача-2 за зобов'язаннями відповідача-1, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених Договором поставки (п. 2.3 Договору поруки).

Що стосується позовних вимог про стягнення 2 326 132 684,73 грн. інфляційних нарахувань за період з 22.10.2012 по 19.01.2016, то в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки умовами Договору (п. 5.1) ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) і вказується у Специфікаціях, тоді як норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 у справі № 6-771цс15 і цей висновок за приписами ст. 111-28 ГПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Заперечення скаржників з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, та в апеляційних скаргах не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи, а тому є необґрунтованими та недоведеними.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" та Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2031/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/2031/16 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко