ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2016 року Справа № 912/4668/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 13.07.2016 р., представник;

представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 08.04.2016 року у справі № 912/4668/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Олександрія

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Олександрія

про стягнення 20 080,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 08.04.2016 року у справі № 912/4668/15 (суддя Змеул О.А.) в задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що сторонами при укладанні договору оренди від 30.12.2011 року не було додержано умов п.2 ст. 793 Цивільного кодексу України щодо нотаріального посвідчення договору. Тому в силу п.1 ст. 220 Цивільного кодексу України договір є нікчемним, не породжує зобовязання відповідача зі сплати орендної плати.

Суд вважав недоведеними вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди (збитків), а також зазначив про заяву відповідача щодо застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Не погоджуючись з рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Ввважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неналежної оцінки доказів по справі.

Апелянт зазначає, що суд невірно визначив строк, на який було укладено договір. Відтак, невірно зазначив про необхідність нотаріального посвідчення договору оренди, неукладеність договору. Вважає, що суд мав застосувати положення ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України, а помилково застосував ч.1 вказаної норми.

Скаржник зазначає, що відповідач не заперечував проти виконання ним умов договору в певний період, визнавав факт пошкодження майна.

Вважає, що суд мав дослідити причини поважності пропуску позивачем строку позовної давності та в силу ст.267 Цивільного кодексу України захистити порушене право позивача.

Просить оскаржуване рішення господарського суду Кіровоградської області скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи апелянта, вважає оскаржуване судове рішення законним та обгрунтованим. Просить залишити скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

У судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, з огляду на те, що строк розгляду апеляційної скарги закінчується 16.07.2016 року, відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України сторони мали подати суду першої інстанції докази на обґрунтування вимог за заперечень щодо позовної заяви.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що підставою позовних вимог Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначав порушення відповідачем умов договору оренди автомийки та станції технічного обслуговування від 30.12.2011 року в частині сплати орендної плати.

Відповідно до умов зазначеного договору (а.с.13-14) він укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3.

За умовами договору орендодавець зобов'язується передати орендарю в строкове платне користування нежитлове приміщення автомийки, загальною площею 38,5 кв.м., а також нежитлове приміщення станції технічного обслуговування загальною площею 37,9 кв.м., та прилеглу територію, розташовану за адресою: Кіровоградська область, м. Олександрія, Кременчуцьке шосе, будинок 1-Б (далі - об'єкт оренди), а також обладнання та майно (далі - орендоване майно), що знаходиться в об'єкті оренди, а орендар зобов'язується прийняти це майно, своєчасно сплачувати оренду плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно орендодавцеві в належному стані.

Орендар за користування об'єктом оренди сплачує орендну плату.

Відповідно до пункту 3.1. договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцеві орендну плату в розмірі встановленому по місяцям поточного року не пізніше останнього дня звітного місяця, а саме: січень - 2000,00 грн; лютий - 2000,00 грн; березень - 2000,00 грн; квітень - 3000,00 грн; травень - 3000,00 грн; червень - 3000,00 грн; липень - 3000,00 грн; серпень - 3000,00 грн; вересень - 3000,00 грн; жовтень - 3000,00 грн; листопад - 2000,00 грн; грудень - 2000,00 грн.

Крім того, орендар зобов'язаний сплачувати у встановлені чинним законодавством України строки, платежі за послуги з обслуговування приміщення (тепло-, водопостачання, електроенергію та ін.

Згідно пункту 2.1.7. договору орендар несе повну матеріальну відповідальність за збереження і цілісність об'єкту оренди та орендованого майна.

Передача об'єкта оренди оформлюється актом прийняття-передачі автомийки та станції технічного обслуговування із зазначенням технічного стану об'єкта оренди, наявного обладнання, інвентаря та іншого майна, що належить орендодавцю і передається разом з об'єктом оренди.

Об'єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання акта приймання-передачі автомийки та станції технічного обслуговування.

Договір вступає в силу з дня підписання і діє до 31.12.2014 року. Якщо за 3 місяці до спливу строку оренди жодна з сторін письмово не заявила про небажання продовжувати договір, договір вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк (п.8 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 року та до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (пп.9.1. п.9 договору).

Факт передачі орендодавцем будівлі автомойки, станції технічного обслуговування та майна орендарю в користування засвідчено актом прийому-передачі від 31.12.201 року, скріплений печаткою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (а.с. 137).

Відповідно до п.1.3 об'єкт оренди надається для використання орендарем у підприємницькій діяльності.

Виходячи з правового статусу сторін договору, умов щодо використання орендованого майна, строку оренди, суд першої інстанції правомірно зазначив на необхідність обовязкового нотаріального посвідчення зазначеного позивачем договору оренди.

Згідно п. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з п. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

На момент підписання сторонами договору оренди 30.12.2011 року відповідно до ч. 1 ст. 794 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж три роки, підлягав державній реєстрації.

Вiдповiдно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Сторонами не дотримано вимог чинного законодавства в частині нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, що тягне за собою його нікчемність, яка прямо випливає із закону.

За встановлених обставин суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що договір оренди від 30.12.2011 року укладений сторонами без додержання встановлених чинним законодавством вимог щодо його нотаріального посвідчення, тому згідно вимог ст. 793 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто таким, що не має юридичної сили з моменту його укладення.

Доводи апелянта про те, що суд мав застосувати до правовідносин сторін положення ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України, а помилково застосував ч.1 вказаної норми відхиляються колегією суддів в силу наступного:

З огляду на предмет спору суд першої інстанції мав встановити, чи існують договірні правовідносини між сторонами та чи доведено факт їх порушення зі сторони відповідача.

Питання щодо дійсності укладеного правочину, докази ухилення однієї з сторін договору від його нотаріального посвідчення не були предметом доказування у даній справі.

Тому підстав для застосування положень ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України у суду першої інстанції не було.

Відхиляються колегією суддів і доводи скаржника щодо невірного визначення судом строку дії договору, що стало підставою для посилання суду на приписи п.2 ст.793 Цивільного кодексу України.

Зі змісту договору чітко вбачається, що він укладений 30.12.2011 року і згідно п.8.1 договору діє до 31.12.2014 року, тобто 3 роки (а.с.13-14).

Враховуючи, що нікчемний договір не породжує зобовязання відповідача, колегія суддів поділяє висновок оскаржуваного рішення про відмову в стягненні заборгованості з орендної плати.

Щодо доводів позивача про неправомірну відмову суду у стягнення матеріальних збитків, слід зазначити наступне:

Матеріали справи свідчать, що сторонами у даній справі підписано акт здачі-приймання автомийки та станції технічного обслуговування від 17.05.2013 року, із якого слідує, що орендар передав, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення, будівлю автомийки з майстернею, а також обладнання та майно, зазначене у акті. Складений акт містить також перелік виявлених недоліків, а саме: "1) ями не почищені; 2) батареї, труби - 5 розрізів; 3) стіл пластиковий круглий барний без ніжок - 4 шт." (а.с.15).

Позивач у позові зазначив на пошкодження відповідачем вказаного майна, а також електричного котла, відомості про який у акті відсутні.

Загальну суму завданої матеріальної шкоди позивач оцінив у 10 080,00 грн.

Заявляючи про спричинення матеріальної шкоди, позивач у позовній заяві вказував на положення договору оренди щодо повної матеріальної відповідальності орендаря за збереження і цілісність обєкту оренди та орендованого майна (п.2.1.7 договору оренди).

Враховуючи нікчемність договору, який зазначено як підставу позовних вимог про стягнення шкоди, до цієї частини вимог позивача слід застосовувати саме норми цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом вищезазначеної ст. 1166 Цивільного кодексу України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За загальним правилом деліктна відповідальність настає за наявності вини заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Належними та допустимими доказами позивач не довів повний склад цивільного правопорушення в діях відповідача.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 Господарського процесуального кодексу України).

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності

їх переконливості.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що при розгляді апеляційної скарги висновки суду першої інстанції апелянтом не спростовано, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 08.04.2016 року у справі № 912/4668/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 25.07.2016 року.