ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 3/005-12

Розглянувши матеріали справи за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Приватного акціонерного товариства лікувально оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1 підприємства «Ірпінське бюро технічної інвентаризації»; Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Публічного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця»

та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Федерації професійних спілок України

про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності

Суддя Карпечкін Т.П.

В засіданні приймали участь:

від прокуратури: ОСОБА_2 (посвідчення 030760 від 12.12.2014 року);

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність № 541 від 31.12.2015 року);

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність № 03-06/03 від 03.06.2016 року);

від третьої особи-1: не зявився;

від третьої особи-2: не зявився;

від третьої особи-3: ОСОБА_5 (довіреність № 11/01-42/1590 від 22.12.2015 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства лікувально оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 підприємства «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» та Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Публічного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Федерації професійних спілок України про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.08.2015 року у справі № 3/005-12 (судя ОСОБА_6В.) позовні вимоги задоволені повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року рішення Господарського суду Київської області від 05.08.2015 року змінено, викладено п. 5 резолютивної частини рішення в іншій редакції.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016 року касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Публічного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року та рішення Господарського суду Київської області від 05.08.2015 року у справі № 3/005-12 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Згідно автоматизованого розподілу справ, справу № 3/005-12 передано до провадження судді Господарського суду Київської області Карпечкіна Т.П. для розгляду справи по суті.

У звязку з чим, ухвалою від 10.05.2016 року справу № 3/005-12 прийняти до провадження та призначено до розглялу на 08.06.2016 року.

01.06.2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, якими останній просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

08.06.2016 року представником третьої особи-3 через канцелярію суду були подані письмові пояснення, в яких Федерація професійних спілок України просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

08.06.2016 року в судовому засіданні прокурором було подано письмові пояснення в яких, останній просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

В судове засідання, яке відбулось 08.06.2016 року представники третіх осіб 1, 2 не зявилися, відповідач та треті особи 1, 2 вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 10.05.2016 року не виконали, у звязку з чим розгляд справи відкладався до 23.06.2016 року.

23.06.2016 року представником відповідача через канцелярію суду були подані письмові пояснення на виконання вимог ухвали Господарського суду Київської області від 10.05.2016 року.

В ході розгляду спору судом здійснено Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21930894 на третю особу 1 - Комунальне підприємство «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» (код 38733758), який наявний в матеріалах справи, і встановлено, що правонаступником ОСОБА_1 підприємства «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» (код 38733758) є Комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації» (код 38733758).

У звязку з чим, суд дійшов висновку про необхідність заміни третьої особи 1 у справі - ОСОБА_1 підприємства «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» на його правонаступника - Комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації».

В судове засідання 23.06.2016 року представники третіх осіб 1, 2 не зявилися, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 10.05.2016 року не виконали, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Розгляд справи відкладався до 07.07.2016 року.

В судовому засіданні 07.07.2016 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач1 проти позову заперечував, відповідач2 та треті особи в судове засідання не зявились.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, в ході нового розгляду з врахуванням вказівок постанови Вищого господарського суду України від 27.04.2016 року у справі № 3/005-12, судом встановлено наступне.

Прокурор міста Ірпеня звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна з позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., мінікотельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м.кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953 200 грн та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння.

Як встановлено під час попереднього розгляду спору та підтримано касаційною інстанцією, 25.07.2000 року за поданням ПАТ «Укрпрофоздоровниця» від 07.12.1999 року виконавчий комітет Ірпінської міської ради прийняв рішення № 207/1 «Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» (далі Рішення № 207/1), яким вирішив:

- визнати право власності на обєкти нерухомого майна Дочірнього підприємства санаторію «Україна», яке знаходиться в смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, І відділення та право власності на ІІ відділення за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33 за відповідачем;

- Ірпінському МБТІ оформити та видати правовстановлюючі документи відповідачу на обєкти нерухомого майна згідно з матеріалами технічної документації, крім жилого будинку по вул. Артема, 6, смт. Ворзель, який підлягає передачі в комунальну власність Ворзельської територіальної громади.

На підставі рішення № 207/1 25.07.2000 року виконавчим комітетом Ірпінської міської ради ПАТ «Укрпрофоздоровниця» видано свідоцтво про право власності на санаторій «Україна» (ІІ відділення), яким засвідчено право колективно власності відповідача на вказане майно.

Згідно з листом ОСОБА_1 підприємства «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» № 900 від 17.10.2011 року, відповідно до інвентаризаційної справи № 839 на будинок № 33 по вул. Червоноармійській 33 в смт. Ворзель, право власності ні за ким не зареєстровано, будинок за вказаною адресою перебуває на балансі у ПАТ «Укрпрофоздоровниця», інвентаризаційна справа на ІІ відділення ДП «Санаторій Україна» була знищена вогнем під час пожежі, що сталась в Ірпінському БТІ 2004 року.

ДП «Санаторій Україна» в листі № 373 від 29.12.2011 зазначило, що майновий комплекс ІІ відділення «Санаторій «Україна» включає в себе: 5 корпус загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпус загальною площею 369,3 м.кв., харчоблок загальною площею 513,4 м. кв., мінікотельня загальною площею 19,7 м. кв., матеріальний склад «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховище загальною площею 52,0 м.кв., водонапірну вежу обємом 25 м.куб., надкоптажну будівля загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогін загальною площею 1951м/п, паркан загальною площею 300 м/п, асфальтні доріжки загальною площею 3 930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряну лінію електропередач загальною площею 1 550 м/п, кабельну лінію загальною площею 200 м/п, газовідвід загальною площею 70,9 м/п. Загальна балансова вартість вказаного майна складає 953 200 грн.

Рішенням суду у справі № 9/106-11 визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано рішення № 207/1; визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на І відділення санаторію «Україна» за адресою смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, яке складається з таких будівель: літера «А» адміністративно-лікувально-діагностичний корпус, площею 2520,5 кв.м; літера «Б» спальний корпус №1 площею 1835,1 кв.м; літера «В» їдальня площею 1997,8 кв.м; літера «Г» спальний корпус №2, площею 2 010,5 кв.м; літера «Д» овочесхофище площею 185,1 кв.м; літера «Ж» склад-гаражі площею 156,0 кв.м; літера «З» склад білизни площею 75,3кв.м; літера «К» котельня-пральня площею 389,5 кв.м; літера «Л» майстерня площею 134,8 кв.м; літера «М» аеросолярій площею 39,9 кв.м; літера «М 1» житловий будинок-гуртожиток площею 438,1 кв.м.; літера «Н» кіферня площею 67,6 кв.м.; літера «О» склад площею 19,5 кв.м.; літера «П» площею 23,1 кв.м; літера «О1» склад; літера «П1» вбиральня; літера «Р» водонапірна вежа; літера «Р1» сарай; літера «С» артсвердловина; літера «С1» сарай; літера «Т» пункт керування артсвердловиною; літера «Т1» сарай; літера «У» бесідка; літера «У1» погріб; літера «Ф» КНС; літера «Х» ТП; літера «Ш» бесідка; літера «Щ» сарай; літера «Ч» чергувальня; літера «Ц» сарай; літера «Ю», «Я» бесідка; літера «Я1» навіс; №1-12 огорожа; №13 оглядова яма; №14-24 зливні ями; І замощення; №1 №2 спортивний майданчик; №25 артсвердловина, балансова вартість якого становить 13620567,07 грн.; витребувано вказане майно із чужого незаконного володіння ПАТ «Укрпрофоздоровниця» та повернуто його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Таким чином, рішенням суду у справі № 9/106-11, яке набрало законної сили 31.03.2015 року, рішення № 207/1 визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано у повному обсязі, тобто щодо права власності відповідача на І та ІІ відділення санаторію «Україна».

В той же, час, вимоги про визнання права власності держави та витребування майна з чужого незаконного володіння у справі № 9/106-11 заявлені і, відповідно, розглянуті судом лише щодо майна І відділення.

У звязку з чим, оскільки вимоги про визнання права власності і витребування з чужого незаконного володіння майна ІІ відділення санаторію «Україна» у справі № 9/106-11 не заявлялись і не розглядались, оскільки за поясненнями Заступника прокурора місті Ірпеня (від 26.11.2015 року № 6695вих.15) на дату звернення з позовом у справі № 9/106-11 матеріали технічної інвентаризації та інші необхідні документи на ІІ відділення в повному обсязі були відсутні, відповідні вимоги заявлені в позові, що розглядається у справі № 3/005-12.

Зі змісту рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 року у справі № 9/106-11 слідує, що при вирішенні спору суд встановив, що відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоровя було зобовязано передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з п. 2 вказаної постанови Ради Міністрів УРСР майно передавалося профспілковим органам у відання.

Передача спірного майна у відання профспілкам мала місце у період дії Конституції (ОСОБА_7) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 року.

Статтею 4 Конституції (ОСОБА_7) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 року визначено, що економічну основу УРСР становлять соціалістична система господарства і соціалістична власність на знаряддя та засоби виробництва, що утвердилися внаслідок ліквідації капіталістичної системи господарства, скасування приватної власності на знаряддя та засоби виробництва і знищення експлуатації людини людиною.

Відповідно до ст. 5 зазначеної Конституції УРСР (1937) соціалістична власність в УРСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

При цьому, у виключній власності держави були, зокрема, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави (ст. 11 Конституції УРСР 1937).

Згідно зі ст.ст. 6, 7 Конституції УРСР (1937) земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудні, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв'язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства (радгоспи, машинно-тракторні станції і т. п.), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром.

Громадські підприємства в колгоспах і кооперативних організаціях з їх живим і мертвим реманентом, продукція, що її виробляють колгоспи та кооперативні організації, так само їх громадські будівлі, становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Згідно із ст. 9 Конституції УРСР (1937) поруч з соціалістичною системою господарства, яка є панівною формою господарства в УРСР, допускається законом дрібне приватне господарство одноосібних селян і кустарів, яке ґрунтується на особистій праці і виключає експлуатацію чужої праці.

Тобто, Конституція (ОСОБА_7) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 року, яка була діюча станом на 1960 рік, для будь-яких установ, організацій, підприємств передбачала форму власності на майно лише у вигляді соціалістичної власності. За таких обставин, госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, які згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 були передані профспілковим органам, могли бути передані тільки у господарське відання, а не у власність.

Право повного господарського відання це право юридичної особи володіти, користуватися, розпоряджатися майном, яке надано їй власником для здійснення підприємницької діяльності.

Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства (ст. 37 Закону України «Про власність»).

Поява цієї правової категорії зумовлена необхідністю розмежування права власності держави і права підприємства щодо виділеного йому державою майна. Відмінність права власності та права господарського відання полягає насамперед у характері цих прав. Суд звертає увагу на те, що, оскільки право власності є основним, самостійним правом, у той час як право господарського відання насамперед залежить від права власності, то право господарського відання є речовим правом вторинного характеру.

Крім того, аналізуючи норми цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що право господарського відання передбачено лише стосовно обєктів державної власності.

Зазначене також підтверджується змістом постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР».

Аналізуючи зміст постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР», відповідно до якої Рада Міністрів Української постановила Держплану УРСР, Міністерству фінансів УРСР за участю Української республіканської Ради профспілок внести в план і бюджет Української РСР на 1960 рік зміни, що випливають із цієї постанови, а також зобов`язала Держплан СРСР передбачати, починаючи з 1961 року, в річних і перспективних планах по бюджету державного соціального страхування необхідні капітальні вкладення на будівництво і проектування санаторно-курортних установ, виділяти на будівництво, розширення, ремонт і благоустрій санаторіїв і будинків відпочинку необхідні матеріали, обладнання і транспорт, то суд дійшов висновку, що, оскільки спірні обєкти нерухомості фінансувалися з бюджету державного соціального страхування, то профспілкові санаторії належали до обєктів державної власності.

На позачерговій сьомій сесії Верховної Ради Української РСР девятого скликання 20.04.1978 року прийнято Конституцію (ОСОБА_7) Української Радянської Соціалістичної Республіки.

Статтями 10-13 Конституції (ОСОБА_7 Закону) Української Радянської Соціалістичної республіки (1978 року) також встановлено, що основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Правом особистої власності були наділені лише громадяни.

Зокрема, ст. 10 Конституції УРСР (1978 року) чітко визначено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань, є соціалістичною власністю.

Відповідно до ст. 20 Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року професійні спілки є субєктами права колективної власності.

Статтею 21 зазначеного Закону передбачено підстави виникнення права колективної власності. Цією статтею закону не передбачено підстав виникнення права власності громадського обєднання шляхом передачі майна від союзних громадських організацій новоствореним в України громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Документів, на підтвердження того, що спірне майно було передано державою профспілковим органам у будь-який час (з 1960 року по 1991 рік) з господарського відання у власність відповідачем 2 до суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що майно, яке є предметом спору, перебувало у державній (соціалістичній) власності Української РСР, а при оголошенні незалежності державою Україна, це майно перейшло у державну власність України, а тому профспілковий орган не мав права власності на спірне майно і, як наслідок, не набув права розпорядження ним.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 року №1540-XII встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» №1540-ХІІ від 10.09.1991 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших обєктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України, а укладені після 29.11.1990 року майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними.

Постановою Верховної Ради України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» №2268-ХІІ від 10.04.1992 року з метою збереження майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Верховна Рада України постановлено наступне: до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій. Фонду державного майна України прийняти майно цих підприємств, установ та об'єктів до 1 травня 1992 року.

Профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР, і до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. В єдиній системі профспілок колишнього Союзу РСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 04.02.1994 року №3943-ХІІ встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (пункт 1 постанови). Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року доручено визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна (пункт 2 постанови). До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів) (пункт 3 постанови).

Професійні спілки та їхні громадські обєднання є субєктами права колективної власності (ст. 20 Закону України «Про власність»).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про власність» право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва № 971 від 23.12.1991 року було зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», яке створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234350 грн, що становить 92,92 % розміру статутного фонду.

До статутного капіталу закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» передано спірний майновий комплекс.

Частиною 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Той факт, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофздравниця» є державною власністю і передача його до статутного фонду відповідача2 не потягнула за собою зміни форми власності, підтверджений постановами Верховного Суду України від 25.09.2007 року та постановою Вищого господарського суду України від 19.09.2009 року у справі № 48/202-20/191.

Посилання відповідача2 на договір про закріплення прав щодо володіння, користування та розпорядженню профсоюзним майном від 18.11.1990 року, постанову президії Всезагальної Конфедерації профсоюзних Союзів СССР від 18.11.1990 року № 2-1а, постанову президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року в якості правовстановлюючих документів на спірне майно судом не прийнято, оскільки зазначені документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами зміни права власності спірного майна.

На підтвердження відсутності необхідних правовстановлюючих документів для визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» відповідач1 посилається на лист архівного відділу Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 14.06.2011 року № 05-07/183.

Відповідач2, в свою чергу, необхідних правовстановлюючих документів для визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» суду також не надав.

Надані відповідачем2 копії листів голові Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 07.05.1999 року № 05-21/131, Голові Київської обласної державної адміністрації від 22.03.2000 року № 05-28/72, голові Ірпінського міськвиконкому від 10.08.1999 року № 05-28/251 судом також визнано такими, що не можуть вважатися належними та допустимими доказами наявності правовстановлюючих документів для визнання права власності на спірні обєкти нерухомого майна, оскільки не містять ні доказів їх направлення, ні доказів їх прийняття зазначеними адресатами, ні додатків, зазначених у листах.

Згідно зі ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Таким чином, суд дійшов висновку, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» є державною власністю.

Аналогічні положення зазначені у постанові Верховного Суду України від 25.09.2007 року у справі № 20-330/475-05-11719, постанові ВГСУ від 19.09.2009 року № 48/202-20/191.

Враховуючи викладене, суд у справі № 9/106-11 вважав обґрунтованими доводи прокурора і позивача стосовно того, що, оскільки, законодавством не визначено суб'єктів права власності щодо майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, тому це майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом державного майна України.

У звязку з чим, дійшов висновку, що на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради оскаржуваного рішення власником спірного майна була держава в особі Фонду державного майна України, і лише Фонд державного майна України був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Тобто рішенням суду у справі № 9/106-11 встановлено як невідповідність рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 207/1 закону, так і те, що станом на момент прийняття вказаного рішення власником майна І та ІІ відділення майна Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» була держава в особі Фонду державного майна України, і лише Фонд державного майна України був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Також, постановою Вищого господарського суду України від 19.09.2009 року у справі № 48/202-20/191 встановлено, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» є державною власністю (до вказаного майна належить і спірне майно).

З врахуванням викладеного, факти, встановлені судом під час вирішення справи № 9/106-11, а саме, невідповідність рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 207/1 закону та те, що станом на момент прийняття вказаного рішення власником майна І та ІІ відділення майна Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» була держава в особі позивача, і лише позивач був уповноважений розпоряджатися спірним майном, визнані судом такими, що не потребують доведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено господарськими судами матеріалами справи підтверджується той факт, що право власності держави на спірне майно оспорюється відповідачем.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, суди попередніх інстанцій вважали наявними правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, та про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння відповідача та повернення його у власність держави в особі позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постановах Верховного Суду України від 29.04.2015 року у справі № 3-56гс15; від 04.02.2015 року у справах №№ 3-189гс14, 3-190гс14 викладено правову позицію, згідно з якою на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 року «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України Постановою від 04.02.1994 року N 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Отже, оскільки спірне майно розташовано на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

Враховуючи викладене, обґрунтованими є доводи прокурора і позивача стосовно того, що, оскільки, законодавством не визначено суб'єктів права власності щодо майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, тому це майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом державного майна України.

Отже, станом на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради рішення від 20.07.2000 року № 207/2 «Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», власником спірного майна була держава в особі Фонду державного майна України.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що власником спірного майна є держава в особі Фонду державного майна України і право власності держави оспорюється відповідачем-2, відповідно останнє підлягає захисту шляхом його визнання у судовому порядку.

Згідно з ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки судом встановлено, що спірне майно вибуло з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави в особі Фонду державного майна України, то вимоги прокурора, заявлені в інтересах позивача, про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача-2, а саме: ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн. та повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вищенаведені обставини, які встановлені під час поперднього розгляду справи № 3/005-12 щодо перебування спірного майна у державній власності, не поставлені під сумнів Вищим господарським судом під час касаційного перегляду.

В той же час, в постанові Вищого господарського суду України від 27.04.2016 року у справі № 3/005-12 наведено зауваження щодо заяви про застосування строків позовної давності судами попередніх інстанцій.

А саме, зазначила, що ст. 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Касаційна інстанція зауважила на неповноті та необґрунтованості висновків судів під час попереднього розгляду справи щодо початку відліку строку позовної давності з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Київської області від 27.09.2011 року у справі № 9/106-11 (яке набрало законної сили з прийняттям Вищим господарським судом України постанови від 31.03.2015 року).

Зокрема, зазначено, що судами не було враховано правові висновки постанови Верховного Суду України від 25.03.2015 року № 11/163/2011/5003 та неправильно визначено момент, з якого у позивача виникло право на позов.

Касаційна інстанція зазначила, що визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

Суд касаційної інстанції зауважив на необґрунтованості висновків про початок відліку строку позовної давності з моменту вирішення спору у справі № 9/106-11 та виникненням у прокурора права на позов з моменту, коли він фактично дізнався про порушення в ході проведення прокурорської перевірки.

Враховуючи встановлені судами обставини, що Фонд державного майна України дізнався про порушення свого права у 1996 році під час складення Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС), як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14, необхідно дослідити законодавство та обставини щодо позовної давності на час виникнення та існування спірних правовідносин та визначити коли у позивача виникло право на позов.

Як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

З врахуванням викладеного, під час нового розгляду справи необхідно надати повну правово оцінку доводам ДП «Санаторій «Україна», що Фонду державного майна України ще з 1996 року було відомо про перебування спірного майна у ПАТ «Укрпрофоздоровниця», про що свідчить рішення у справі № 137/7. Також, необхідно встановити коли власнику в особі Фонду державного майна стало відомо про порушення його права.

На виконання вказівок касаційної інстанції, під час нового розгляду справи судом встановлено наступне.

Виходячи зі встановлених у справі обставин, які підтримані касаційною інстанцією, Фонд державного майна України дізнався про порушення свого права володіння майном у 1996 році під час складення Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС).

В раховуючи, що у справі заявлено вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння (та визнання права власності, як похідна вимога), і право на звернення з відповідними вимогами виникло у позивача з моменту, коли він фактично дізнався про вибуття майна з його володіння у 1996 році, дослідженню підлягають відповідні правовідносини щодо строку позовної давності за законодавством, яке діяло на момент порушення права позивача, тобто за нормами Цивільного кодексу Української РСР (1963 року).

Як було передбачено ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), позовна давність не поширювалась, зокрема, на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян.

Таким чином, враховуючи, що в позові заявлено вимоги за позовом державного органу про витребування з чужого незаконного володіння державного майна, для відповідної вимоги станом на набрання чинності Цивільним кодексом україни (2003 року) позовна давність не обраховувалась, тому її строк не сплинув.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

За нормами Цивільного кодексу України (2003 року) для відповідної вимоги про витребування майна було встановлено загальний трирічний строк позовної давності.

В той же час, до набрання чинності Цивільним кодексом України (2003 року), 25.07.2000 року Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради було прийнято рішення № 207/2 «Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» відповідно до якого за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» визнано право власності на І відділення санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Лібкнехта, 26 та ІІ відділення за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33.

На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради останнім 16.08.2000 року було видано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» свідоцтво про право власності на санаторій «Україна» (ІІ відділення), який знаходиться за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33.

Тобто, 25.07.2000 року виникла нова законна підстава набуття ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» права власності на спірне майно, саме з неправомірністю якої і повязані підстави заявленого у справі позову.

Таким чином, навіть в разі, якщо позивач був обізнаний з фатом вибуття спірного майна та його перебування у власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» з 1996 року, коли не діяв строк позовної давності для відповіданих вимог, за наявності чинного рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 207/2 «Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» від 25.07.2000 року, яке стало законною підставою для набуття ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» права власності на спірне майно, у Фонду державного майна України були відсутні підстави стверджувати про незаконність набуття відповідачем1 права власності, від так і вимагати повернення майна.

Для подання позову з підстав ст. 388 Цивільного кодексу україни має значення наявність факту протиправності вибуття майна з законного володіння власника. Тобто власник міг довідатись про порушення його права, яке підлягає захисту згідно зі ст.388 Цивільного кодексу України, лише зі встановлення самого факту незаконності вибуття.

Крім того, з 1996 року майно фактично вибуло з володіння позивача, однак, юридичне оформлення вибуття відбулось лише шляхом прийняття рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 207/2 «Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» від 25.07.2000 року, з якого став визначеним набувач майна.

Таким чином, до встановлення незаконності рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 207/2 «Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію «Україна» від 25.07.2000 року у справі № 9/106-11, під час розгяду якої також були встановлені обставини щодо протиправності вибуття спірного майна з власності держави, у відповідача1 існували правові підстави набуття права власності і у Фонду державного майна України були відсутні підстави стверджувати про незаконність вибуття та вимагати повернення спірного майна з чужого незаконного володіння саме відповідача1.

У звязку з чим, суд дійшов висновку, що строк позовної давності для заявлених в позові вимог, з наведених в позові підстав має обраховуватись з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі № 9/106-11 і на момент подання позову не сплинув. Виходячи з викладених у позові обставин, вимога про визнання за позивачем права власності на спірне майно є похідної від вимоги про витребування майна і необхідна для відновлення порушеного права позивача, тому для такої вимоги строк позовної давності обраховується як і для основної вимоги і не є пропущеним.

Таким чином, посилання позивача на наявність підстав переривання строку позовної давності та посилання прокуратури на обрахування строку давності з моменту проведення прокурорської перевірки є безпідставним, оскільки обставини, які свідчать про порушення права позивача, яке підлягає захисту в обраний в позові спосіб, були встановлені в рішенні суду у справі № 9/106-11 від 27.09.2011 року, яке набрало законної сили згідно з Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 року.

Таким чином, строк позовної давності для звернення позивача з даним позовом не сплинув, тому наведені в позові права позивача підлягають судовому захисту.

Враховуючи, що в ході касаційного перегляду не наведено зауважень щодо наявності підстав для задоволення позову по суті позовних вимог, і зауваження касаційної інстанції стосувались дослідження пропуску позовної давності, що не підтвердилося в ході нового розгляду, позовні вимоги підлягають задоволенню в повном обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений (був звільнений на момент звернення до суду), стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Оскільки, позов заявлено щодо двох відповідачів, сплата судового збоу покладається на відповідачів порівну.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Витребувати із чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, код 02583780) ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн. та повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

3.Визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, код 02583780) в доход Державного бюджету України (за кодом бюджетної класифікації: ГУ ДКУ у Київський області, р/р 3001, МФО 821018, код за ЄДРПО України 37955989) 9532 грн. судового збору.

6. Стягнути з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченка,2-а, ) в доход Державного бюджету України (за кодом бюджетної класифікації: ГУ ДКУ у Київський області, р/р 3001, МФО 821018, код за ЄДРПО України 37955989) 9532 грн. судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.07.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін