ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року Справа № 920/1750/15

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Нєсвєтова Н.М. і Чернов Є.В.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми,

на рішення господарського суду Сумської області від 08.02.2016 та

постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016

зі справи № 920/1750/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Група Айсберг", м. Суми (далі - Позивач),

до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" (далі - Відповідач),

про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

Позивача - не з'яв,

Відповідача - Богдана С.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про: 1) визнання права власності на таке майно: підземна ємність для зберігання скрапленого газу, заводський номер 399, реєстраційний номер 9279; підземна ємність для зберігання скрапленого газу заводський номер 384, реєстраційний номер 9282; система зливно-наливних трубопроводів від ємностей до компресорного відділення та зливної естакади, що знаходиться на території ПАТ "Сумигаз" (далі - Майно); 2) витребування Майна з незаконного володіння ПАТ "Сумигаз".

Рішенням господарського суду Сумської області від 08.02.2016 (суддя Лиховид Б.І.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 (колегія суддів у складі: Потапенко В.І. - головуючий, Гребенюк Н.В. і Слободін М.М.): позов задоволено частково; за Позивачем визнано право власності на Майно; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Відповідач просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції "в частині відмови в задоволенні апеляційної скарги ПАТ "Сумигаз" та оскаржуване рішення місцевого господарського суду "в частині задоволення позову ТОВ "Група Айсберг" і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю, відшкодувати за рахунок Позивача судові витрати в цій справі. Скаргу мотивовано незастосуванням попередніми судовими інстанціями у розгляді справи норми частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також посиланнями на приписи статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

За результатами цього розгляду Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

23.06.2005 ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" як продавцем і Позивачем як покупцем було укладено договір купівлі-продажу № 3 (далі - Договір № 3), за умовами якого:

- продавець зобов'язався передати у власність Позивача, а Позивач - прийняти та оплатити підземні ємності (далі - ПЄ) у кількості 2 штук для зберігання скрапленого газу об'ємом 54 куб.м і систему зливно-наливних газопроводів (пункт 1.1);

- продавець зобов'язався не пізніше ніж через 3 дні після отримання оплати зняти ПЄ з обліку в інспекції по охороні праці та передати всю технічну документацію на обладнання, яке продається, Позивачу (пункт 3.1);

- Позивач зобов'язаний протягом 3 днів з дня набрання чинності цим договором здійснити оплату в безготівковій формі на розрахунковий рахунок продавця в розмірі, визначеному пунктом 2.3 цього договору (пункт 3.2);

- загальна вартість обладнання, що продаєтьсь складала 20 000 грн. (з ПДВ) (пункт 2.3).

23.06.2005 ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" надало Позивачу накладну № 633.01/27, в якій у графі "Найменування товару" 120001 зазначено: "Емкость, сис-ма слив. газопров" та вказана сума - 20 000 грн.; 23.06.2005 ДП "Газовик" виставлено рахунок № 633.01/27 на ту ж суму.

Позивач на виконання умов Договору № 3 оплатив за придбані ємності 20 000 грн.

Відповідно до акта приймання-передачі майна від 29.06.2005 на виконання Договору № 3 ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" передало, а Позивач прийняв майно, що знаходиться на території Сумської ГНС: ПЄ для зберігання скрапленого газу заводський номер 399, реєстраційний номер 9279; ПЄ для зберігання скрапленого газу заводський номер 384, реєстраційний номер 9282; система зливно-наливних трубопроводів від ємностей до компресорного відділення та зливної естакади. При цьому заперечення Відповідача щодо розбіжності в одній цифрі дати Договору № 3, зазначеного в цьому акті як підстава передачі майна, не приймається, оскільки наявна технічна описка, а технічні характеристики Майна, переданого від ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" до Позивача, чітко визначені в даному акті.

За технічною документацією на обладнання (паспорти по ємностям №№ 384 і 399) Майно знято з обліку ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" та зареєстровано за Позивачем.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 24.10.2012 у справі № 5021/783/2011 ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" ліквідовано як юридичну особу. Тому Позивач у 2015 році направив Відповідачу листа з проханням надати можливість уповноваженим особам Позивача вчинити дії щодо від'єднання, вилучення та переміщення Майна, придбаного Позивачем за Договором № 3. Проте Відповідач зазначив, що Договір № 3 не укладався, а тому він (Відповідач) не дає згоди на вчинення зазначених дій.

Протягом 2005 - 2010 років ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз" надавало комплекс спеціальних робіт з технічного обслуговування спірних ємностей. Так, 01.07.2005 Позивачем як замовником послуг і ДП "Газовик" ВАТ Сумигаз" як підрядником було укладено договір про надання комплексу спеціальних робіт з: приймання, зливу, переробки скрапленого газу; технічного обслуговування ПЄ для зберігання скрапленого газу та системи газопроводів. Крім того, 06.07.2010 Позивачем як замовником послуг і Відповідачем як підрядником укладено договір № 11 щодо забезпечення стабільної роботи підприємств, надання послуг одне одному, в тому числі злив скрапленого газу, який надходить для потреб газонаповнювальної станції, технічне обслуговування ПЄ і систем газопроводів; строк дії цього договору було продовжено згідно з додатковими угодами до нього від 31.12.2010 та від 03.01.2012 до 31.12.2012. З умов договорів вбачається, що Відповідач усвідомлював приналежність спірних ПЄ саме Позивачу.

Відповідачем не подано суду будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень щодо права власності Позивача на ПЄ.

Водночас з наданих Позивачем договорів від 01.07.2005 та від 06.07.2010 не вбачається місцезнаходження спірних ПЄ, і Позивачем не подано доказів, які підтверджували б перебування цих ПЄ саме на території та у володінні Відповідача, в зв'язку з чим у задоволенні другої із зазначених позовних вимог слід відмовити.

Судом апеляційної інстанції додатково з'ясовано та зазначено таке.

У технічних паспортах на Майно його володільцем вказано Позивача.

Незазначення в Договорі № 3 даних щодо земельної ділянки та поштової адреси Майна (на що посилається Відповідач) не є необхідним для ідентифікації цього Майна, оскільки останнє не відноситься до нерухомого.

Невизнання Відповідачем права власності Позивача на Майно підтверджується листом Відповідача від 06.11.2015 № 30/1286, в якому він висловив Позивачу заперечення факту укладення Договору № 3, а також запереченнями Відповідача, викладеними, в тому числі, у відзиві на позов, поясненнях зі справи, апеляційній скарзі, з яких вбачається заперечення Відповідачем права власності Позивача на Майно.

Відповідачем у розгляді справи було заявлено про застосування позовної давності. Однак, з урахуванням підстав та предмета позову, слід дійти висновку, що Позивач довідався про порушення свого права власності (у вигляді невизнання цього права Відповідачем) не з моменту укладення Договору № 3, а з моменту отримання від Відповідача згаданого листа-відмови від 06.11.2015 № 30/1286.

У згаданому акті приймання-передачі майна від 29.06.2015 зазначено, що Майно знаходиться на території Сумської ГНС (газонаповнювальної станції); про це, а також про найменування володільця Майна - Позивача йдеться і в технічних паспортах на Майно. Проте з цих актів та паспортів не вбачається будь-яких відомостей про те, що після набуття Майна Позивачем воно залишилося на тій же території Сумської ГНС або ж було переміщене в інше місце.

У поданих Позивачем господарському суду доказах (роздруківки з сайтів "Ділова Сумщина" та "Нормативно - дерективні документи МОЗ України") зазначалося про знаходження Сумської ГНС за адресою: м. Суми, вул. Тополянська, 20, тобто на території Відповідача. У Договорі № 3 місцезнаходження продавця Майна (ДП "Газовик" ВАТ "Сумигаз") - м. Суми, вул. Тополянська, 20, яке співпадає із зазначеною у договорі підряду від 31.12.2010 адресою місцезнаходження Відповідача як підрядника, що здійснював на своїй території за цією адресою обслуговування майна замовника (Позивача). Проте з цього договору підряду не вбачається, які саме ПЄ (з якими заводськими номерами чи іншими індивідуальними ознаками) обслуговувалися Відповідачем, що унеможливлює їх ідентифікацію зі спірними в даній справі ПЄ. За поясненнями представника Відповідача, Сумська ГНС об'єднує територію трьох районів Сумської області, і бухгалтерський облік всіх ємностей для зберігання газу на цій території ведеться не за заводськими номерами, а за інвентарними номерами. Відповідачем надано довідку стосовно ємностей для зберігання газу, які перебувають на його балансі станом на 01.01.2016 (підписану директором і головним бухгалтером Відповідача), в якій не зазначено ємностей з індивідуальними ознаками спірних ПЄ. Надана Відповідачем вибірка даних з бухгалтерської програми 1 С ПАТ "Сумигаз" - "Основні засоби" свідчить про відсутність на його балансі спірного Майна.

Водночас представник Позивача не зміг пояснити суду, на якій земельній ділянці відбулася фактична передача Позивачеві спірного Майна від попереднього власника на підставі Договору № 3 та коли востаннє і в якому місці він здійснював свої правомочності власника щодо користування цим майном (хоча апеляційний господарський суд неодноразово відкладав розгляд даної справи, пропонуючи Позивачеві надати суду відповідні пояснення).

Відтак Позивачем не доведено знаходження Майна у володінні Відповідача, що унеможливлює задоволення позовних вимог про витребування цього майна у Відповідача.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для: 1) визнання права власності на Майно; 2) витребування Майна з володіння Відповідача. При цьому в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо витребування Майна з володіння Відповідача рішення і постанова попередніх судових інстанцій з даної справи жодною із сторін у касаційному порядку не оскаржуються.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та є непорушним.

Згідно з приписами ЦК України:

- кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15);

- способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16);

- правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316);

- власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317);

- право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321);

- право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття328);

- власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387);

- власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392).

Частиною першою статті 1 ГПК України визначено, зокрема, що підприємства, установи, організації мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Попередні судові інстанції у розгляді даної справи з огляду на наведені законодавчі приписи, на підставі ретельного дослідження обставин справи й оцінки зібраних у ній доказів, з'ясувавши, що: Позивач набув права власності на Майно з підстав, у спосіб і в порядку, що узгоджуються з вимогами закону; Відповідач не визнавав цього права Позивача, - дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідного права власності Позивача.

Доводи касаційної скарги даного висновку не спростовують.

Так, відповідач помилково вважає себе "неналежним відповідачем" зі справи. Та обставина, що Майно Позивач придбав за Договором № 3 не у Відповідача, а в іншої особи (дочірнього підприємства "Газовик" ВАТ "Сумигаз") жодним чином не спростовує того встановленого судами факту, що не хтось інший, а саме Відповідач не визнавав права власності Позивача на це майно, і саме у зв'язку з таким невизнанням й було заявлено в даній справі позовну вимогу про визнання права власності.

Заперечення Відповідача щодо документів, якими оформлялася передача Майна за згаданим договором, стосуються встановлення обставин та оцінки доказів, які вже були, відповідно, встановлені та оцінені попередніми судовими інстанціями. Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Водночас скаржником не наведено обґрунтованих доводів стосовно порушення названими судовими інстанціями передбачених статтею 43 названого Кодексу правил оцінки доказів. Що ж до посилань скаржника на положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", то слід також зазначити, що цей Закон згідно з його преамбулою визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, - тобто спірні правовідносини в даній справі не є предметом регулювання названого Закону.

Стосовно посилання скаржника на частину четверту статті 267 ЦК України, яку, на його думку, безпідставно не застосували суди у прийнятті оскаржуваних рішенні і постанови, слід відзначити таке. Даною нормою ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте, як правильно встановлено й зазначено попередніми судовими інстанціями, в даному разі сплив позовної давності не мав місця, оскільки позов про визнання права власності на Майно пов'язувався ні з чим іншим, як з невизнанням Відповідачем цього права за Позивачем, а про таке невизнання Позивач довідався з моменту отримання ним листа Відповідача від 06.11.2015 № 30/1286; отже, позов зі справи було подано (26.11.2015) у межах визначеної статтею 257 ЦК України позовної давності.

До речі, в оскаржуваній постанові дата подання позовної заяви зазначена неточно: "26.15.2015р" (т. 2, а.с. 69), оскільки 15-го місяця року не існує; втім, наведене має характер описки, яка може бути виправлена самим судом у порядку статті 89 ГПК України.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування Майна з володіння Відповідача рішення і постанова попередніх судових інстанцій узгоджуються із встановленими ними фактичними обставинами, вимогами закону і, як зазначалося, не оскаржуються в касаційній інстанції жодною із сторін.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Сумської області від 08.02.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 зі справи № 920/1750/15 залишити без змін, а касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" - без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя Н. Нєсвєтова

Суддя Є. Чернов