КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р. Справа№ 925/10/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Степанець О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Паляниця О.М. довіреність №б/н від 29.12.2015 року;

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність №92 від 22.01.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року

у справі №925/10/16 (суддя А.Д. Пащенко)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КАССАД", м. Черкаси

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Черкаси

про стягнення 99 042,61 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "КАССАД" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 144 274,80 грн.

Позивач, 08.02.2016 року подав заяву про уточнення позовних вимог від 02.02.2016 року (т. 2, а. с. 7-8) в якій просив стягнути з відповідача 72 305,86 грн. основного боргу, 54 344,13 грн. штрафу, 1 360,93 грн. три відсотка річних за період прострочення оплати з 27.06.2015 року по 11.02.2016 року.

14.03.2016 року, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог від 13.03.2016 року (т. 2, а.с. 65-67), якою він зменшив позовні вимоги до суми 99 042,61 грн. та просив стягнути з відповідача 51 047,88 грн. основного боргу, 46 903,84 грн. штрафу, 1 090,89 грн. три відсотка річних, а також просив стягнути відповідача на користь позивача 2 164,13 грн. судового збору та 48,68 грн. витрат за отримання відомостей з ЄДР.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "КАССАД" 23 437,12 грн. штрафу, 351,45 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними доказами суму боргу відповідача по видаткових накладних та не доведено період прострочення. В частині стягнення штрафу позовні вимоги частково задоволено на підставі п.п. 6.5., 7.7. Договору.

Не погодившись із вказаним рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року по справі №925/10/16, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "КАССАД" задовольнити частково, стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "КАССАД" 5 754,26 грн. штрафу.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 року прийнято апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року у справі №925/10/16 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 18.05.2016 року.

17.05.2016 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшли заперечення позивача на апеляційну скаргу від 13.05.2016 року, у відповідності до яких останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У зв'язку з перебуванням судді Рудченка С.Г., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді Рудченка С.Г. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року у справі №925/10/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: ОСОБА_5 (головуючий), Сулім В.В., ОСОБА_6

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року у справі №925/10/16 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Сулім В.В., Чорногуз М.Г.

В судове засідання, призначене на 18.05.2016 року, з'явились представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 23.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КАССАД" (продавець за договором) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (покупець за договором) було укладено договір поставки №23/01-14 (далі за текстом - договір) (т.1, а.с. 16-17).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору продавець зобов'язується передати у власність, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати паливно-мастильні матеріали (надалі - товар) у кількості, якості і асортименті, зазначених у рахунках-фактурах.

Пунктом 4.1. договору визначено, що доставка товару покупцю здійснюється за домовленістю сторін транспортом та за рахунок продавця за місцезнаходженням покупця.

Обов'язки продавця: поставити і передати товар покупцю чи вантажоодержувачу у терміни встановлені домовленістю Сторін. Зобов'язання продавця щодо термінів поставки Товару, дотримання номенклатури та кількості, вважаються виконаними з моменту одержання Покупцем товару і підписання товарної накладної (чи інших документів) представниками продавця і покупця (п. п. 5.1, 5.2 Договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2013 року, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного і належного виконання (здійснення). В разі відсутності повідомлень жодної із сторін про припинення дії цього договору, договір автоматично вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах. Дане правило автоматичної пролонгації діє без обмежень (п.п. 9.1, 9.2).

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині своєчасного внесення грошових коштів за отримані ПММ по видаткових накладних і талонах, з огляду на що позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та просив суд стягнути з відповідача 51 047,88 грн. боргу та на підставі п. 7.7 Договору 46 903,84 грн. штрафу, що складає 35 % від вартості своєчасно неоплаченого товару, і три проценти річних в сумі 1 090,89 грн. за період з 27.06.2015 року по 13.03.2016 рік.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Визначаючи правову природу укладеного сторонами договору, суд першої інстанції правомірно вказав, що такий договір має ознаки договору поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Водночас, колегія суддів зазначає, що аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України, згідно частини 2 якої, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з п.2.1. договору, ціна одиниці товару (партії) зазначається в рахунках - фактурах чи інших аналогічних документах.

Відповідно до п.2.4. договору, ціна на товар формується продавцем на кожну партію і обумовлюється сторонами на день проплати.

У відповідності до п.6.1. договору покупець зобов'язаний сплатити продавцю за поставлений товар (за кожну окрему партію) згідно рахунку - фактури, або за іншим відповідним документом.

Покупець зобов'язується оплатити продавцю за поставлений товар протягом 3 (трьох) календарних днів від дати отримання товару, якщо не провадилася попередня оплата згідно рахунку-фактури за згодою сторін (п. 6.4).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, в договорі сторонами погоджено, що ціна одиниці Товару зазначається в рахунках-фактурах чи інших аналогічних документах та ціна товару обумовлюється Сторонами на день проплати.

Отже, сторони дійшли згоди про те, що умовами договору ціна товару не визначена, однак в будь-якому випадку ціна Товару повинна бути погоджена обома сторонами.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що між сторонами існували тривалі господарські відносини поставки, зокрема в 2014-2015 роках позивач поставляв, а відповідач отримував паливно-мастильні матеріали, про що сторони складали та підписували видаткові накладні, в яких зазначалися вид ПММ, кількість, ціна, загальна вартість товару, та відповідач здійснював позивачу оплату за отримані ПММ.

Позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено заборгованість відповідача саме в заявленій позивачем сумі, оскільки, як встановлено, в самому Договорі ціна Товару не вказана, а доказів погодження відповідачем ціни ПММ суду не подано, видаткові накладні за травень-червень 2015 року (далі - спірні накладні), на які посилається позивач як на підставу створення боргу, відповідачем не підписані.

Виписані позивачем рахунки не можуть бути доказом узгодження ціни ПММ: це є пропозицією Продавця, а згода Покупця відсутня.

У надісланих позивачем електронною поштою рахунках і у спірних видаткових накладних ціни не співпадають.

Податкові накладні від 12.06.2015 року та 24.06.2015 року не можуть свідчити про узгодження ціни ПММ, оскільки податкові накладні виписані на суми перерахованих відповідачем коштів у ці дати, однак при перерахуванні коштів у платіжних дорученнях відповідач посилався на Договір, а не на рахунки позивача.

Доводи позивача про те, що відповідач не повернув йому спірні видаткові накладні, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки нічим не підтверджені. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач надсилав (чи вручав) відповідачу ці видаткові накладні для узгодження та підписання. Як вбачається із матеріалів справи і не спростовано позивачем, він надіслав відповідачу накладні лише 17.12.2015 року.

Відповідачем не спростовані факти отримання ПММ водіями відповідача по талонах, які містять реквізити відповідача, однак у талонах відсутня ціна ПММ та їх вартість, отже визначити вартість товару по талонах неможливо.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутність узгодженої сторонами ціни товару унеможливлює визначення вартості отриманого ПММ.

Враховуючи, що позивачем не доведено суму боргу відповідача по видаткових накладних за період травень-червень 2015 року та не доведено період прострочення, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для стягнення нарахованих на них сум штрафу та трьох процентів річних відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

В статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.7. Договору передбачено обов'язок Покупця сплатити на користь Продавця (у випадку порушення умов оплати вартості поставленого товару) штраф у розмірі 35 (тридцять п'ять) відсотків від вартості своєчасно неоплаченого товару. При цьому вказано, що даний пункт застосовується щодо кожної поставленої партії товару окремо.

За доводами позивача із січня 2015 року порядок отримання відповідачем ПММ був змінений з його ініціативи та відповідач виписував талони на отримання ПММ водіями, з якими він був у договірних відносинах, і останні отримували товар, а відповідач підтверджував фактичне отримання ПММ підписанням видаткових накладних.

Вказані позивачем видаткові накладні за січень-квітень 2015 року, що підписані відповідачем, останнім визнаються; факт отримання ПММ по названих накладних відповідачем підтверджується, здійснення оплати вартості ПММ по цих накладних із простроченням вказаного в Договорі строку відповідачем не заперечується.

Колегія суддів зазначає, що здійснивши розрахунки штрафу (т. 2 а.с. 73, 42), суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення штрафу в сумі 23 437,12 грн. за порушення строку оплати вартості товару, отриманого відповідачем протягом лютого-квітня 2015 року, по видаткових накладних, що погоджені та підписані обома сторонами.

В результаті належного розрахунку штрафу за несвоєчасну оплату відповідачем вартості отриманого товару по поставках з 20.02.2015 року по 24.04.2015 року включно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що арифметичний розрахунок штрафу, виконаний позивачем (з 1-го по 25-й пункт розрахунку на а.с. 73) є правильним.

Однак, при виконанні розрахунку штрафу повинні враховуватися в першу чергу перераховані відповідачем суми, а потім - суми поставки по видаткових накладних і на залишок заборгованості по кожній видатковій накладній (що є окремою партією товару) повинен нараховуватися штраф 35%, оскільки згідно з п.6.5. договору, у випадку, якщо покупець оплачує не повними сумами від розміру вартості поставки, то кожна послідовна сума коштів, що надходять на рахунок продавця, зараховуються у черговості за послідовно поставлений товар.

Так, посилання відповідача в апеляційній скарзі на пункт 6.5. договору як на підставу виконаного ним розрахунку є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки вказаним пунком визначена умова про те, що у разі перерахування коштів неповними сумами (тобто недостатніми для погашення всієї суми поставки) кошти повинні зараховуватися в порядку черговості поставки товару.

Таким чином, з аналізу наведеного пункту слідує, що правильним буде спочатку направлення коштів на погашення залишку заборгованості по попередній поставці і лише залишок суми коштів повинен направлятися на сплату суми поставки відповідної дати.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу у сумі 23 437,12 грн.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати позивача на отримання відомостей з ЄДР не підлягають відшкодуванню з відповідача оскільки відповідно до приписів статті 44 Господарського процесуального кодексу України до судових витрат відносяться зокрема витрати, пов'язані з розглядом справи.

В свою чергу, позивачем не доведено пов'язаність понесених ним витрат із розглядом саме даної справи.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року у справі №925/10/16.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року у справі №925/10/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2016 року у справі №925/10/16 залишити без змін.

3. Справу №925/10/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

В.В. Сулім