ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року Справа № 911/4598/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівКорнілової Ж.О., Чернова Є.В.,
за участю представників:
позивача-ОСОБА_4,
відповідача-ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 17.05.2016
у справі№911/4598/15
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_7
про стягнення 6500 грн. орендної плати та 12000 грн. неустойки
встановив:

Рішенням господарського суду Київської області від 09.12.2015 (суддя Мальована Л.Я.) позов задоволено повністю у зв'язку з обґрунтованістю позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 (судді: Яковлєв М.Л., Ільєнок Т.В., Лобань О.І.) рішення скасоване з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Постанова мотивована тими обставинами, що: договір оренди від 01.10.2012 припинився з 01.09.2015р. в зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено; орендар виконав свій обов'язок щодо вчасного повідомлення про припинення договору оренди, складання та надсилання акту приймання-передачі (повернення) спірного майна; в силу ст.613 ЦК України кредитор (позивач) є таким, що прострочив прийняття належного виконання (повернення майна), запропонованого боржником (відповідачем), оскільки позивач відмовився прийняти своє майно, що виключає обов'язок орендаря зі сплати орендних платежів за спірний період; правові підстави для застосування відповідальності у вигляді неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відсутні, оскільки для застосування зазначених наслідків необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, а вина відповідача у неповерненні орендованого майна в передбачений договором термін відсутня.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без змін, посилаючись на порушення та неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.785,795 ЦК України та ст.43 ГПК України. Зокрема, скаржник вказує на неотримання ним та неможливість отримання рекомендованого листа орендаря від 07.08.2015 (з доданим актом приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення) як такого, що був направлений за невірною адресою орендодавця та із зазначенням невірного прізвища. На думку заявника, відповідач почав виконувати дії щодо повернення орендованого майна лише 21.12.2015р., а суд не зазначив, які саме дії для передачі приміщень вчинялися орендарем та яким чином позивач ухилявся від його прийняття. Також скаржник вважає, що відповідач на підтвердження виконання зобов'язання за договором найму вправі був в судовому порядку вимагати прийняття від нього майна, яке було предметом договору, та одержання документа про таке прийняття.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.10.2012 року між позивачем, (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) був укладений договір оренди №1 (далі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язався передати орендареві в строкове платне користування нежитлову одноповерхову будівлю загальною площею 568кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а орендар - прийняти це майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно орендодавцеві в належному стані.

Відповідно до п.6.1 договору оренди цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна та діє протягом 2 (двох) років 11 (одинадцяти) місяців, а в частині зобов'язання орендаря щодо орендної плати та інших платежів за договором - до виконання зобов'язань.

Таким чином, строк дії договору становить 2 року 11 місяців, тобто закінчився 01.09.2015р.

Пунктом 3.4 договору оренди, на який фізична особа-підприємець ОСОБА_6 посилається в обґрунтування позовних вимог, передбачено, що у разі припинення (розірвання) договору орендна плата та інші платежі, що передбачені цим договором, сплачуються орендарем до дня повернення орендованого майна орендодавцю за актом приймання-передачі включно, у зв'язку з чим цей договір буде чинним в частині виконання орендарем зазначених зобов'язань по поверненню орендодавцю майна за актом приймання-передачі та оплаті зазначених платежів до виконання цих зобов'язань.

Спір між сторонами виник з тих причин, що до закінчення строку договору орендарем вчинялися дії щодо повернення орендованого майна орендодавцю шляхом направлення останньому для підписання акту приймання-передачі, однак, позивач наполягає на неотриманні цього акта в зазначений строк, а також на неможливості прийняття ним майна, яке знаходиться в незадовільному стані.

Згідно зі ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до ч.2 ст.795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Однак, згідно з ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до п.п.5.5,5.5.2 договору у разі припинення (розірвання) цього договору майно протягом 3 робочих днів повертається орендарем орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання акта приймання-передачі. Обов'язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря.

Пунктом 7.4 Договору сторони погодили, що будь-яке повідомлення за цим договором є таким, що надіслано іншій стороні належним чином, якщо воно надіслано за адресою відповідної особи, зазначеною в договорі або вручено особі, уповноваженій на це довіреністю відповідної сторони договору.

Юридичною адресою позивача, зазначеною в договорі, є: АДРЕСА_1.

Апеляційним судом встановлено, що наявним у справі листом від 07.08.2015 відповідач повідомив позивача про припинення з 01.09.2015р. договору оренди №1 від 01.10.2012, у зв'язку з чим, просив 31.08.2015р. прийняти орендоване приміщення та підписати акт приймання-передачі нежитлового приміщення за договором. Додатком до зазначеного листа вказано акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення у 2 примірниках (а.с.63-66 том 1).

Як вбачається з роздруківки відстеження пересилання рекомендованого листа №674, наданої УДППЗ "Укрпошта", рекомендований лист від 07.08.2015р. надійшов на зазначену вище адресу позивача 10.08.2015р., проте, 10.09.2015р. був повернутий відповідачу в зв'язку із закінченням встановленого терміну зберігання (а.с.165 том 1).

Відповідно до ч.4 ст.612 та ч.1 ст.613 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником.

Колегія погоджується з висновком апеляційного суду про те, що обов'язок відповідача повернути орендоване майно після закінчення дії договору оренди кореспондується із зустрічним обов'язком позивача прийняти це майно за актом приймання-передачі (повернення).

Отже, судом апеляційної інстанції на підставі ретельної правової оцінки листа-повідомлення від 07.08.2015, опису вкладення в цінний лист від 07.08.2015, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №674, роздруківки відстеження пересилання рекомендованого листа №674 та інших наявних у справі доказів в їх сукупності достеменно встановлено, а скаржником не спростовано той факт, що у зв'язку з припиненням 01.09.2015р. договору оренди №1 від 01.10.2012 орендар виконав свій обов'язок щодо вчасного повідомлення про припинення договору, складання та надсилання акту приймання-передачі (повернення) спірного майна, однак, кредитор (позивач) є таким, що прострочив прийняття належного виконання (повернення майна), запропонованого боржником (відповідачем), оскільки позивач відмовився прийняти своє майно, що виключає обов'язок орендаря зі сплати орендних платежів за спірний період.

При цьому, апеляційною інстанцією правомірно відхилено посилання орендодавця на те, що стан спірного майна є незадовільним та знаходиться не в тому стані, в якому воно було передано в оренду (з урахуванням нормального зносу), оскільки ані чинним законодавством, ані умовами договору оренди не передбачено право орендодавця після припинення дії договору оренди відмовлятися від прийняття об'єкта оренди та підписання акту приймання-передачі, якщо його не влаштовує стан приміщення. Адже, претензії позивача з приводу погіршення стану орендованого майна можуть бути предметом окремого позову, зокрема, про відшкодування збитків (п.2.1.8 договору оренди), але не є предметом доказування у даній справі.

Касаційна інстанція визнає безпідставними доводи заявника про неотримання ним та неможливість отримання рекомендованого листа орендаря від 07.08.2015 (з доданим актом приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення) як такого, що був направлений за невірною адресою орендодавця та із зазначенням невірного прізвища, оскільки такі твердження позивача повністю спростовані апеляційним судом з посиланням на наявні у справі докази, зокрема, опис вкладення в цінний лист від 07.08.2015, роздруківка відстеження пересилання рекомендованого листа №674, з яких вбачається надсилання орендарем листа за дійсною юридичною адресою орендодавця.

В зв'язку з цим, колегія суддів також не може прийняти не приймає до уваги посилання скаржника на недоведеність обставин надсилання вищезазначеного листа за невірною адресою одержувача, оскільки згідно імперативних приписів ч.2 ст.111 ГПК України у касаційній скарзі не допускаються посилання на недоведеність обставин справи.

Порушені скаржником з цього приводу питання зводяться передусім до переоцінки наявних у справі доказів, проте, відповідно до ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, як встановлено судом та не заперечується скаржником, 01.09.2015р. ключі від орендованого приміщення були передані позивачу, який відмовився підписувати акт приймання-передачі (повернення) спірного майна за договором, про що відповідачем в присутності трьох свідків був складений відповідний акт.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, судом апеляційної інстанції достеменно встановлено та скаржником не спростовано завчасне вжиття орендарем (відповідачем) всіх залежних від нього заходів, спрямованих на повернення орендованого майна позивачу.

Наведеним спростовуються твердження заявника про те, що відповідач почав виконувати дії щодо повернення орендованого майна лише 21.12.2015р., а суд не зазначив, які саме дії для передачі приміщень вчинялися орендарем та яким чином позивач ухилявся від його прийняття.

Також апеляційна інстанція дійшла правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування відповідальності за ч.2 ст.785 ЦК України щодо сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, оскільки для застосування зазначених наслідків необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання.

Колегія суддів враховує, що аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 19.08.2014 у справі №5015/4879/12 та від 02.09.2014 у справі №927/1215/13.

Зокрема, у постанові від 19.08.2014 по справі №5015/4879/12 Верховний Суд України зазначив, що для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов'язку не виконав.

Судами не встановлено вчинення відповідачем позивачу перешкод у користуванні приміщенням (яке було орендовано відповідачем), а тому стягнення неустойки є безпідставним, оскільки у неприйнятті орендованого приміщення у передбачений договором термін наявна вина позивача, який, отримавши ключі від приміщення, ухилився від прийняття майна виключно з причин його неналежного стану.

Колегія суддів враховує, що одночасне стягнення орендної плати, нарахованої за період з дня припинення договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом, та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, означатиме неадекватне покладання на добросовісного орендаря тягаря подвійної цивільно-правової відповідальності, оскільки стягнення з орендаря грошових коштів фактично застосовується у трикратному розмірі, що вочевидь суперечить приписам п.6 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно яких зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Тим більше, що ч.2 ст.785 ЦК України правовим наслідком неповернення орендованого майна у разі припинення договору оренди визначає виключно сплату орендарем неустойки у подвійному розмірі орендної плати, а не самої орендної плати.

Слід також зазначити про суперечливість посилань скаржника на те, що орендар на підтвердження виконання зобов'язання за договором найму вправі був у судовому порядку вимагати прийняття від нього майна, яке було предметом договору, та одержання документа про таке прийняття, оскільки, як визнає сам заявник, подання відповідного позову є правом, а не обов'язком орендаря, яким (правом) останній не скористався з огляду на вжиття інших належних заходів (передача ключів від приміщення, надсилання акту приймання-передачі орендованого майна) для забезпечення повернення майна орендодавцю, який, в свою чергу, відмовився прийняти своє майно з причин його незадовільного стану.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для задоволення скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у справі №911/4598/15 залишити без змін, а касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Ж.Корнілова

Є.Чернов