РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа №910/10158/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСТІВКА ЛТД"
До Публічного акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК"
Провизнання недійсними пунктів договору

Представники:

від позивачаСолонина І.Ю. (за довіреність від 01.01.2016)
від відповідачаЛець Ю.В. (за довіреністю від 20.01.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАСТІВКА ЛТД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК" про визнання недійсними пунктів 10.2 та 12.2 кредитного договору № FA1 від 30.12.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/10158/16 та призначено розгляд справи на 12.07.2016.

Ухвалою від 12.07.2016 судом відкладено розгляд справи на 26.07.2016.

В судовому засіданні 26.07.2016 представник позивача обґрунтував підстави для визнання недійсними пунктів 10.2 та 12.2 кредитного договору № FA1 від 30.12.2013, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ластівка ЛТД" (позичальник) було укладено Кредитний договір № FA1 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит загальною сумою кредиту 15 000 000,00 з можливістю отримувати в Доларах США та з терміном до 30.12.2014 з метою фінансування обігових коштів позичальника (п.п. 1.1, 1.2 кредитного договору).

Надалі до кредитного договору вносились зміни і доповнення шляхом укладення додаткових угод.

Пунктом 10.2 кредитного договору № FA1 від 30.12.2013 передбачено, що в будь-який час після настання випадку невиконання банк має право: вимагати виправити порушення протягом строку, визначеного банком, направивши письмове повідомлення позичальнику з зазначенням цього строку; та/або призупинити або припинити надання кредиту; та/або призупинити або припинити нарахування процентів; та/або вимагати дострокового погашення кредиту і в такому випадку кредит повинен бути достроково погашений позичальником зі сплатою всіх належних до сплати процентів та інших платежів, передбачених договором; використати свої права за будь-яким із забезпечувальних документів; та/або використовувати будь-які і всі інші наявні в таких обставинах засоби захисту своїх прав, передбачені чинним законодавством.

За твердженнями позивача, вказаний пункт кредитного договору має бути визнаний недійсним як несправедливий, оскільки надає банку право призупинити або припинити надання кредиту, вимагати дострокового погашення кредиту на власний розсуд, хоча згідно п. 11.11 договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, в той час, коли позичальнику таке право умовами договору не надається, що ставить його в завідомо гірше становище, тому подальше виконання кредитного договору порушує принцип справедливості.

Пунктом. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Першою - третьою та п'ятою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як вбачається з тексту кредитного договору, укладеного між сторонами, зокрема, спірного пункту 10.2, то вказаним пунктом не встановлено права банку на односторонню відмову від договору або зміну його умов, що заборонено законодавством, а лише визначено наслідки для позичальника, зумовлені невиконанням ним своїх зобов'язань за кредитним договором, що є способом цивільно-правової відповідальності боржника, оскільки фінансова установа, надаючи грошові кошти в користування, в межах чинного законодавства шляхом формулювання у договорі відповідних умов щодо наслідків невиконання позичальником зобов'язань цілком законно забезпечує собі право на повернення належного йому майна.

Крім того, як встановлено судом в ході розгляду справи спірний договір укладено між сторонами без заперечень та зауважень, договір виконувався сторонами. Сторонами неодноразово відповідно до вимог чинного законодавства, за спільною згодою вносились зміни і доповнення до кредитного договору шляхом укладання відповідних угод. Вказані угоди, які кредитний договір підписані уповноваженими представниками сторін, в тому числі і позивача.

Доказів незгоди з умовами кредитного договору (додаткових угод) зі сторони позивача, зокрема, щодо несправедливості, позивачем не надано, більше того, директор позивача підписав вказаний договір, при цьому повністю ознайомившись з його змістом, зокрема і з положеннями п.10.2.

У випадку незгоди з умовами кредитного договору позивач вправі був відмовитися від його підписання чи вимагати внесення змін у спірні положення.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), що кореспондується з п. 11.11 кредитного договору, відповідно до якого зазначено, що цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Окрім того, позивач вважає таким, що підлягає визнанню недійсним п. 12.2 кредитного договору № FA1 від 30.12.2013, оскільки невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі вимогам чинного законодавства, є підставою вважати третейське застереження нікчемним на підставі ст. 228 ЦК України, згідно з якою правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про Третейські суди" в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Частиною 1 ст. 13 Закону України "Про Третейські суди" в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, передбачено, що якщо третейська угода укладена у вигляді третейського застереження, то вона вважається невід'ємною частиною угоди і щодо неї діють такі самі правила правонаступництва, що й до угоди в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 даного Закону України "Про Третейські суди", сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наведені норми Закону України "Про Третейські суди" в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, сторонами дотримано норм даного Закону, що полягають у обранні конкретно визначеного третейського суду за їх взаємною згодою, а тому є необґрунтованим посилання позивача на те, що його права порушено, оскільки позбавляє товариства права на судовий захист, права вибору суду щодо підсудності справи, а також, що п. 12.2 договору порушує публічний порядок.

Отже, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факту існування вказаних ним обставин, з якими законодавство пов'язує можливість визнання недійсними положень договору, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 01.08.2016

Суддя О.М. Ярмак