ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2016 р. Справа № 922/3198/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Гетьман Р.А.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1682 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 25.05.16 у справі

за позовом ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі Харківського регіонального відділення АТ "Брокбізнесбанк", м. Харків,

до Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області, м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі Харківського регіонального відділення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" (позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області (відповідача) про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг за державні кошти №55/НКЛ-980/2-041111/400 від 04.11.2011 р. у розмірі 1490528,33 грн., з яких:

- заборгованість по кредиту у розмірі 326 434,31 грн.,

- заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 66569,19 грн.,

- заборгованість по комісії за управління кредитною лінією у розмірі 20391,14 грн.,

- пеня за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 96942,81 грн.,

- пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 12 116,63 грн.,

- пеня за прострочення сплати комісії у розмірі 3 856,38 грн.,

- 3% річних за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 10067,29 грн.,

- 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 1083,87 грн.,

- 3% річних за прострочення сплати комісії у розмірі 344,77 грн.,

- сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по основному зобов'язанню у розмірі 148338,47 грн.,

- сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по процентам у розмірі 18329,17 грн.,

- сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по комісії у розмірі 5838,99 грн.,

- неустойка згідно п. 7.2.3. за неналежне виконання п. 6.1.6. кредитного договору (ненадання щоквартальної/річної звітності) у розмірі 290526,54 грн.,

- штраф за порушення п.2.1.4. договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 473367,05 грн.,

- штраф за порушення п.3.1.4. договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 16321,72 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 17.04.2015 р. виникла заборгованість у розмірі 1 490 528,33 грн., яка є предметом даного позову.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.05.2016 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Макаренко О.В., суддя Светлічний Ю.В., суддя Погорелова О.В.) у позові відмовлено частково. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 326 434,31 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 9 660,53 грн. та заборгованості по комісії за управління кредитною лінією у розмірі 4 369,53 грн., всього: 340 464,37 грн. за договором про закупівлю послуг за державні кошти №55/НКЛ-980/2-041111/400 від 04.11.2011 р. провадження у справі припинено.

В решті позову відмовлено.

Визнано недійсним договір застави від № 55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. та додаткові угоди №1 від 27.12.2011 р. та №2 від 29.03.2012 р. до нього, укладені між Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області (61012, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 20, ) та Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 41, ).

Визнано недійсним договір застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р., укладений між Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області (61012, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 20, ) та Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 41, ).

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позов про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг за державні кошти №55/НКЛ-980/2-041111/400 від 04.11.2011 р. задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції» 2), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

04.11.2011 року між позивачем (кредитодавець) та відповідачем (позичальник) був укладений кредитний договір про закупівлю послуг за державні кошти № 55/НКЛ-980/2-041111 (400) (далі - кредитний договір), зі змінами, внесеними до нього додатковими угодами №1 від 15.11.2011 р., №2 від 15.12.2011 р., №3 від 21.02.2012 р., №4 від 20.07.2012 р., №5 від 21.01.2013 р. та №6 від 31.01.2013 р.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №6 від 31.01.2013 р.) кредитодавець надає позичальнику в межах встановленого ліміту кредитної лінії кредит (транш) у розмірі 1154855,00 грн., терміном користування по 04.11.2016 р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,8% річних для придбання транспортних засобів.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору видача кредиту здійснюється у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з зазначенням всіх необхідних реквізитів для перерахування грошових коштів.

За умовами п. 1.4. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 6 від 31.01.2013 р.) ліміт кредитної лінії складає 3641285,00 грн.

За умовами п. 4.2. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №6 від 31.01.2013 р.) повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу в строк не пізніше 7 числа поточного місяця (по 112000,00 грн. щомісяця), в разі, якщо цей день випадає на вихідний та/або святковий-погашення повинно бути здійснене не пізніше наступного банківського дня. Погашення здійснюється на рахунок №0001, відкритий АТ "Брокбізнесбанк", МФО 300249, із зазначенням платежу "Погашення кредиту за договором про закупівлю послуг за державні кошти № 55/НКЛ-980/2-041111 (400) від 04.11.2011 р., без ПДВ".

В п. п. 1.5., 1.12., 1.13. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №5 від 21.01.2013 р.) сторонами визначено проценти за користування відповідачем кредитом у розмірі 16,8% річних. Комісія банку за управління кредитною лінією складає 0,04% від фактично отриманого кредиту (його частини). Разова комісія позивача за відкриття відповідачу кредитної лінії складає 49000,00 грн. та сплачується позичальником кредитодавцю пропорційно отриманому кредиту (його частини).

Згідно з п. 6.1.1. кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені договором.

За умовами п. 6.4.5. кредитного договору кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за договором в повному обсязі у випадках прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом. Для реалізації цього права банк надсилає письмове повідомлення позичальнику з відповідною вимогою. Після спливу 30 календарних днів та за умови, що порушення не усунуто, на 31 день після отримання позичальником вимоги термін повернення кредиту вважається таким, що настав і позичальник зобов'язаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі.

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по даному договору (п. 10.1. кредитного договору).

Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (п. 1 ст. 530 ЦК України).

На виконання умов кредитного договору, протягом 2011-2013 років позивач надав відповідачеві кредит на загальну суму 3641285,00 грн., що підтверджується відповідними меморіальними ордерами: № 77025/авт від 14.11.2011 р. на суму 1329110,00 грн., № 87276/авт від 16.11.2011 р. на суму 560000,00 грн., № 79401/авт від 15.12.2011 р. на суму 357320,00 грн., № 63231/авт від 22.02.2012 р. на суму 240000,00 грн. та № 1 від 01.02.2013 р. на суму 1154855,00 грн. (т. 1 а.с. 25-29).

Позивач у позові стверджує, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 112000,00 грн. та в рахунок погашення заборгованості по процентам у розмірі 6267,42 грн. відповідач здійснив 06.02.2014р.

Користуючись правом на дострокове повернення кредиту, передбаченим п. 6.4.5. кредитного договору, позивач направив відповідачу вимогу від 28.08.2014 р. №054/09-756 про сплату заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 41), яку відповідачем отримано 28.08.2014 р. (т. 1 а.с. 41), але залишено без задоволення.

Позивач стверджує, що підставою для звернення до суду з даним позовом стало невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитною лінією за період лютий, березень, квітень 2014 р., внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 17.04.2015 р. утворилась заборгованість у розмірі 1 490 528,33 грн., яка є предметом розгляду даної справи.

Відповідач, у свою чергу, наполягає на тому, що він виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, у визначений договором строк та вважає, що в даних спірних правовідносинах має місце прострочення кредитора (позивача) у прийнятті виконання зобовязань за кредитним договором з боку відповідача (боржника), що, на думку відповідача, відповідно до ст. 612 ЦК України унеможливлює притягнення відповідача до будь-якої відповідальності за кредитним договором. Разом з тим, представник відповідача у клопотанні (т. 3 а.с. 44-59) просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми кредиту, процентів та комісії по кредитному договору за лютий-квітень 2014 р. у розмірі 340 464,37 грн. у зв'язку з припиненням зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 ЦК України.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в розмірі 326 434,31 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 66 569,19 грн. та заборгованості по комісії за управління кредитною лінією у розмірі 20 391,14 грн., колегія судів встановила наступне.

28.02.2014 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів на підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 р. №107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" прийнято рішення №9 щодо запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2014 р. по 02.06.2014 р.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 названого Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, станом на 03.03.2014 р. (на момент введення процедури тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк"), у відповідача була відсутня заборгованість за кредитним договором, сумарний баланс (залишок) коштів відповідача на всіх його рахунках в ПАТ "Брокбізнесбанк" становив 407 402,34 грн.

З матеріалів справи вбачається, що банківське обслуговування відповідача проводилося позивачем на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору №550-439/10 про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування від 12.05.2010 р. (далі - договір банківського рахунку), згідно з яким позивач відкрив для відповідача поточні банківські рахунки №№0001, 0001 та транзитні банківські рахунки №№0001, 0002, 003, 004, 0005, 0006 і, за яким позивач взяв на себе зобов'язання перед відповідачем відповідно до чинного законодавства та нормативних актів Національного банку України своєчасно (в день надходження документів) здійснювати усі розрахункові операції (т. 1 а.с. 183-186).

Відповідно до п. 4.1.5., 5.7. договору банківського рахунку банк має право здійснювати договірне списання коштів з рахунку клієнта за виконані банком операції та надані послуги згідно діючих тарифів банку. Клієнт доручає банку здійснювати договірне списання зі свого рахунку (рахунків) суму плати за виконані Банком операції та надані послуги згідно діючих тарифів Банку у будь-якій грошовій одиниці, що виникли за цим договором або іншими договорами, укладеними між Банком та клієнтом, якщо зазначеними договорами передбачено договірне списання Банком коштів з рахунку клієнта.

Разом з тим, згідно з п. 6.4.7. кредитного договору кредитодавець зобов'язався скористатися своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в Харківській філії АТ "Брокбізнесбанк", заборгованості по нарахованих процентах, комісіях, основній сумі кредиту при настанні термінів виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойок, передбачених даним договором.

На виконання умов кредитного договору, після введення процедури тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк", відповідач направив на адресу тимчасової адміністрації ПАТ "Брокбізнесбанк" поштою та надав в операційний час нарочним Харківському регіональному відділенню ПАТ "Брокбізнесбанк" листи разом з платіжними дорученнями про перерахування коштів з поточного рахунку відповідача на рахунок погашення кредиту за кредитним договором, а саме:

- лист від 05.03.2014 р. №48/9-729/Мз з платіжними дорученнями від 05.03.2014 р. №2036 про сплату кредиту у розмірі 112000,00 грн., від 05.03.2014 р. №2037 про сплату комісії у розмірі 1456,51 грн. та від 05.03.2014 р. №2038 про сплату процентів у розмірі 4516,28 грн. (всього на суму 117 972,79 грн.) за кредитним договором за лютий 2014 р. (т. 1 а.с. 157-161);

- лист від 02.04.2014 р. №48/9-1045/Мз з платіжними дорученнями від 02.04.2014 р. №3025 про сплату кредиту у розмірі 112000,00 грн., від 02.04.2014 р. №3026 про сплату процентів у розмірі 3416,11 грн., від 02.04.2014 р. №3027 про сплату комісії у розмірі 1456,51 грн. (всього на суму 116 872,62 грн.) за кредитним договору за березень 2014 р. (т. 1 а.с. 163-167);

- лист від 05.05.2014 р. №48/9-1368/Мз з платіжними дорученнями від 05.05.2014 р. №4016 про сплату кредиту у розмірі 102434,31 грн., від 05.05.2014 р. №4017 про сплату процентів у розмірі 1728,14 грн., від 05.05.2014 р. №4018 про сплату комісії у розмірі 1456,51 грн. (всього на суму 105 618,96 грн.) за кредитним договором за квітень 2014 р. (т. 1 а.с. 169-173).

Позивач зазначені платіжні доручення отримав, переказ коштів за вказаними платіжними дорученнями не здійснив, платіжні доручення відповідачеві не повернув.

На виконання постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 р. №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 11.06.2014 р. №45 про початок здійснення процедури ліквідації Банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку.

Під час розгляду справи відповідач направив на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" та на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву від 10.09.2015 р. № 48/9-3030/Кс про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог грошових зобовязань відповідача перед позивачем зі сплати платіжними дорученнями відповідачем від 05.03.2014 р. №№ 2036, 2037, 2038, від 02.04.2014 р. №№ 3025, 3026, 3027 та від 05.05.2014 р. №№ 4016, 4017, 2018 кредиту, процентів і комісії за лютий-квітень місяці 2014 року по кредитному договору у розмірі 340 464,37 грн. та зустрічних однорідних зобовязань позивача перед відповідачем по договору банківського рахунку з повернення наявних на банківських рахунках в ПАТ "Брокбізнесбанк" і належних відповідачу грошових коштів у розмірі 340 464,37 грн. згідно з п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб та ст. ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України (т. 2 а.с. 201-203).

Листом від 08.10.2015 р. № 6773 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" ОСОБА_3 повідомив відповідачу про відмову від прийняття зарахування зустрічних однорідних вимог з посиланням на норми ст. 1071 ЦК України та ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" щодо неможливості списання коштів з банківських рахунків (т. 2 а.с. 211).

При цьому листами від 23.10.2015 р. №№ 21-40920/15, 21-40926/15 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив відповідачу про те, що вирішення питань з проведення зарахування зустрічних однорідних вимог є компетенцією ліквідатора ПАТ "Брокбізнесбанк" ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 209-210).

Проаналізувавши доводи відповідача щодо заліку зустрічних однорідних вимог та дослідивши наявні матеріали справи,колегія суддів зазначає наступне.

12.08.2015 р. набрав чинності Закон України від 16.07.2015 р. № 629-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку" (далі Закон № 629-VIII), яким ч. 2 ст. 46 Закону України Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб було доповнено новим пунктом 8 такого змісту:

забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особам.

Положень про те, що розпочаті до набрання чинності Законом № 629-VIII ліквідаційні процедури неплатоспроможних банківських установ проводяться без урахування внесених Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб змін, норми цього закону не містять.

Пунктом 5 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 629-VIII Фонд зобовязано забезпечити протягом шести місяців з дня набрання чинності цим законом приведення своїх нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього закону, у відповідність з цим законом.

Пунктом 2 роз'яснення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.09.2015 р. № 12-33820/15 усім уповноваженим особам Фонду на ліквідацію неплатоспроможних банківських установ були надані відповідні розяснення про те, що пункт 8 частини другої статті 46 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, в редакції, що діє з 12.08.2015 р., застосовується уповноваженими особами Фонду в усіх банках, що знаходяться на стадії ліквідації, незалежно від дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідації банку.

Крім того, листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.12.2015 р. № 21-51564/15 усім уповноваженим особам Фонду на ліквідацію неплатоспроможних банківських установ також були надані додаткові розяснення про те, що заборгованість за кредитами, відсотками та заборгованість за борговими цінними паперами погашається за рахунок акцептованих кредиторських вимог у банків, які сформували реєстри кредиторів та за рахунок залишків за поточними та/або депозитними рахунками (крім заблокованих та арештованих) у банків, які перебувають у стадії ліквідації, але реєстри кредиторів ще не сформували. Залишок заборгованості, що залишилась після зарахування зустрічних однорідних вимог, боржник погашає шляхом внесення готівкою через касу банку або шляхом безготівкового зарахування коштів на рахунок банку.

Таким чином, починаючи з 12.08.2015 р. проведення зарахування зустрічних однорідних вимог з погашення заборгованості кредитора банку перед таким банком безпосередньо під час ліквідаційної процедури такого банку є обовязковим для позивача за наявності умов, визначених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, в редакції від 12.08.2015 р.

Дослідивши матеріали справи, колегя суддів погоджується із твердженням місуевого господарського суду про те, що у даному випадку наявні всі необхідні умови для застосування позивачем до наявних правовідносин по кредитному договору та договору банківського рахунку норм п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", в редакції з 12.08.2015 р., зокрема:

- за кредитним договором сторонами не було здійснено заміни застави;

- на момент введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк" (станом на 03.03.2014 р.) на банківських рахунках відповідача знаходилися кошти у розмірі 407402,34 грн., що не заперечується представниками сторін, а право договірного списання було передбачено умовами п. 6.4.7 кредитного договору та п. п. 4.1.5., 5.7. договору банківського рахунку;

- відповідач і позивач не є повязаними між собою особами.

При, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі укладеного між ними договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку відповідач є кредитором банку за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами, які знаходяться на рахунках відповідача, відкритих на підставі цього договору (див. постанова Верховного Суду України від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/14).

Факт того, що зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі кредитного договору та договору банківського рахунка мають майново-грошовий характер і те, що на банківських рахунках відповідача знаходилися відповідні кошти, підтверджується наявним у справі листом позивача від 28.10.2014 р. № 7/2745-кр, в якому банк повідомив відповідача про те, що рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.10.2014 р. № 226/14 затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Брокбізнесбанк", згідно якого грошові вимоги до Банку акцептовані у розмірі 1 857 494,23 грн. і будуть задовольнятися в сьому чергу (т. 2 а.с. 7).

При цьому матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується той факт, що станом на 03.03.2014 р. (на момент введення процедури тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк") сумарний баланс (залишок) коштів відповідача на всіх його поточних і транзитних рахунках в ПАТ "Брокбізнесбанк" становив 407402,34 грн.

З огляду на викладене, доводи позивача щодо неможливості зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі норм п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб є неправомірними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Приписами ст. 601 ЦК України та п. 3 ст. 203 ГК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За своєю правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги - це одностороння угода, яка оформляється заявою однією з сторін, і якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду. Тобто, друга сторона має право оскаржити заявлену вимогу про зарахування у зв'язку з її недійсністю.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом повернення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень ст. 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною; випадки, коли залік зустрічних однорідних вимог не допускається, визначені положеннями ст. 602 ЦК України. При цьому чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобов'язанні (див. постанова Вищого господарського суду України від 16.02.2016 р. у справі №910/17681/15).

Враховуючи встановлений вище факт наявності усіх необхідних умов для застосування до грошових зобов'язань сторін, що витікають із кредитного договору та договору банківського рахунку, приписів п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, в редакції від 12.08.2015 р., строк виконання яких настав та факт направлення відповідачем заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 10.09.2015 р., колегія суддів вважає, що обов'язок відповідача зі сплати кредиту у розмірі 326 434,31 грн., процентів у розмірі 9 660,53 грн. та комісії у розмірі 4 369,53 грн., всього: 340 464,37 грн. за лютий-квітень 2014 р. припинився 10.09.2015 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України.

За таких обставин, кодегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що провадження у справі в частині стягнення з відповідача за користь позивача заборгованості по кредиту у розмірі 326 434,31 грн., процентів у розмірі 9 660,53 грн. та комісії у розмірі 4 369,53 грн., всього: 340464,37грн. за лютий-квітень 2014 р. слід припинити на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо решти позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 56 908,66 грн. , заборгованості по комісії за управління кредитною лінією у розмірі 16 021,61 грн., також вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 96 942,81 грн., пені за прострочення сплати процентів у розмірі 12 116,63 грн., пені за прострочення сплати комісії у розмірі 3 856,38 грн., 3% річних за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 10067,29 грн., 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 1083,87 грн., 3% річних за прострочення сплати комісії у розмірі 344,77 грн., індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по основному зобов'язанню у розмірі 148 338,47 грн., індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по процентам у розмірі 18 329,17 грн. та індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по комісії у розмірі 5838,99 грн. слід зазначити таке.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 611 ЦК України).

За умовами п. 4.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №6 від 31.01.2013 р.) проценти за поточний календарний місяць позичальник сплачує щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення (у тому числі достроково) строкової заборгованості за кредитом в повному обсязі. Проценти нараховуються на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом і розрахунку календарної кількості днів в місяці. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту і не враховується день повернення кредиту.

Крім того, згідно з п. 4.2. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №6 від 31.01.2013 р.) повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу в строк не пізніше 7 числа поточного місяця (по 112000,00 грн. щомісяця), в разі, якщо цей день випадає на вихідний та/або святковий-погашення повинно бути здійснене не пізніше наступного банківського дня. Погашення здійснюється на рахунок №0001, відкритий АТ "Брокбізнесбанк", МФО 300249, із зазначенням платежу "Погашення кредиту за договором про закупівлю послуг за державні кошти № 55/НКЛ-980/2-041111 (400) від 04.11.2011 р., без ПДВ".

Відповідно до п. 7.2.1. кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісій кредитодавець має право нарахувати позичальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 4.1.5., 5.7. договору банківського рахунку передбачено право банку здійснювати договірне списання коштів з рахунку клієнта за виконані банком операції та надані послуги згідно діючих тарифів банку. Клієнт доручає банку здійснювати договірне списання зі свого рахунку (рахунків) суму плати за виконані Банком операції та надані послуги згідно діючих тарифів Банку у будь-якій грошовій одиниці, що виникли за цим договором або іншими договорами, укладеними між Банком та клієнтом, якщо зазначеними договорами передбачено договірне списання Банком коштів з рахунку клієнта.

Разом з тим, згідно з п. 6.4.7. кредитного договору кредитодавець (банк) зобов'язався скористатися своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в Харківській філії АТ "Брокбізнесбанк", заборгованості по нарахованих процентах, комісіях, основній сумі кредиту при настанні термінів виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойок, передбачених даним договором.

На виконання кредитного договору відповідач надіслав на адресу тимчасової адміністрації ПАТ "Брокбізнесбанк" поштою та на адресу Харківської регіонального відділення ПАТ "Брокбізнесбанк" нарочним листи від 05.03.2014 р. № 48/9-729/Мз, від 02.04.2014 р. № 48/9-1045/Мз, від 05.05.2014 р. № 48/9-1368/Мз разом з платіжними дорученнями від 05.03.2014 р. № 2036, № 2037, № 2038, від 02.04.2014 р. № 3025, № 3026, №3027, від 05.05.2014 р. № 4016, № 4017, № 4018 на загальну суму 340464,37 грн. про перерахування коштів з поточного рахунку відповідача в рахунок погашення кредиту, процентів та комісії по кредитному договору за лютий, березень і квітень місяці 2014 р.

Приписами ст. 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком; банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами; банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з нормами 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

В частині 2 ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність" зазначено, що зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму". Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

Згідно зі ст. 8 Закону України від 05.04.2001 р. № 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобовязаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку в день його надходження. Вказана норма узгоджується та кореспондується з приписами статей 1068, 1071, 1072, 1073, 1074 ЦК України та статей 341, 342, 343 ГК України.

Згідно з п. 22.3 ст. 22 Закону № 2346-III розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. Положенням п. 22.4 ст. 22 Закону також встановлено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Що ж до проведення самого переказу грошей, то це є обов'язковою функцією, яку має виконувати платіжна система (п. 1.29 ст. 1 Закону № 2346-III).

Відповідно до пункту 1.37. статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами. Учасник/член платіжної системи (далі - учасник платіжної системи) - юридична особа, що на підставі договору з платіжною організацією платіжної системи надає послуги користувачам платіжної системи щодо проведення переказу коштів за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства України має право надавати такі послуги (п. 1.43 цього Закону).

У статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено за якими розрахунковими документами здійснюється ініціювання переказу до яких, зокрема, віднесено платіжне доручення.

Згідно з пунктами 1.30, 1.32 статті 1 вказаного Закону платіжне доручення - це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів із свого рахунку на рахунок отримувача. Платник - особа, з рахунку якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом надання/формування документа на переказ готівки разом з відповідною сумою коштів.

Пунктом 22.7 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення.

Відповідно до п. 3.1. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 р. за № 377/8976, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Зазначені платіжні доручення відповідача відповідають вимогам Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22.

Згідно з пунктом 22.4 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання".

З наведених вище норм законодавства вбачається, що обов'язок з заповнення на платіжному дорученні реквізитів "Дата надходження" і "Дата виконання" покладений саме на банк, який обслуговує клієнта.

У даному випадку наявні в матеріалах справи платіжні доручення не містять відомостей про дату надходження.

Відповідно до пункту 22.7.статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення. За приписами пункту 2.15 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті банк, повертаючи розрахунковий документ у день його надходження, має зробити на його зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов'язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої розрахунковий документ не може бути виконано, або/та главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначити дату його повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку).

Відповідно до пункту 30.2. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

З наведеного вбачається, що відповідачем вчинені всі необхідні дії для переказу коштів в рахунок погашення своєї заборгованості перед ПАТ "Брокбізнесбанк" по кредитному договору, про що свідчать належним чином оформлені платіжні доручення, передані до обслуговуючого ПАТ "Брокбізнесбанк".

Натомість, позивач переказ коштів за вказаними платіжними дорученнями не здійснив, платіжні доручення відповідачеві не повернув, чим порушив вимоги чинного законодавства з банківського обслуговування та умови укладеного з відповідачем договору банківського рахунку.

Представник позивача у письмових поясненнях (т. 3 а.с. 42-43, 71-72) зазначив, що позивач дійсно залишив без виконання надані відповідачем платіжні доручення відповідача від 05.03.2014 р., 02.04.2014 р. та 05.05.2014 р., але бездіяльність банка обумовлена введенням з 03.03.2014 р. тимчасової адміністрації ПАТ "Брокбізнесбанк" та наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №248 від 03.03.2014 р., відповідно до якого під час тимчасової адміністрації заборонено здійснювати будь-які видаткові операції, зокрема, перерахування безготівкових коштів на будь-які цілі за рахунками юридичних осіб.

Незважаючи на вищевикладені обставини та очевидну бездіяльність з боку позивача, останній вважає, що відповідач прострочив виконання зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим позивач нарахував відповідачеві та пред'явив до стягнення пеню за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 96 942,81 грн., пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 12 116,63 грн., пеню за прострочення сплати комісії у розмірі 3 856,38 грн., 3% річних за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 10067,29 грн., 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 1083,87 грн., 3% річних за прострочення сплати комісії у розмірі 344,77 грн., суму індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по основному зобов'язанню у розмірі 148 338,47 грн., суму індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по процентам у розмірі 18 329,17 грн. та суму індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по комісії у розмірі 5838,99 грн.

Крім того, позивач просить також стягнути з відповідача проценти за користування кредитом в розмірі 56 908,66 грн. та комісію за управління кредитною лінією у розмірі 16 021,61 грн. за весь час прострочення виконання кредитного зобов'язання.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, прострочення боржника у зобовязанні не настає, якщо таке зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно зі ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Отже, за змістом статті 613 ЦК України прострочення кредитора є безумовним і полягає у відмові від прийняття належного виконання, у невиконанні кредиторських обов'язків, у інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику належним чином виконати зобов'язання.

Цивільне законодавство визначає такі випадки прострочення кредитора: відмова прийняти зобов'язання, виконане належним чином; ухилення від прийняття виконання.

Всі наведені випадки в позитивному аспекті є формами участі кредитора у виконанні зобов'язання, а у негативному - формами його прострочення.

Прострочення кредитора тягне за собою певні правові наслідки як для нього, так і для боржника, а саме: перерозподіл ризику можливих збитків (кредитор зобов'язаний відшкодувати боржнику збитки, завдані простроченням); звільнення боржника від сплати процентів річних; відстрочення виконання зобов'язання боржником на час прострочення кредиторам.

Цивільно-правову відповідальність можна розглядати як застосування до правопорушника у разі вчинення ним протиправних дій або бездіяльності передбачених договором чи законом заходів державного примусу у вигляді додаткових цивільно-правових обов'язків майнового характеру (санкцій).

При з'ясуванні питання про цивільно-правову відповідальність саме як правового наслідку порушення зобов'язання слід звернути увагу на таке. Вина у цивільному праві це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов'язання або для запобігання заподіянню шкоди.

Відсутність вини звільняє особу порушника зобов'язання від відповідальності.

Вина кредитора враховується й у випадках, коли боржник за законом або договором несе відповідальність незалежно від його вини. Якщо ж вина боржника відсутня, а порушення зобов'язання сталося лише з вини кредитора, має місце прострочення кредитора й настають правові наслідки, передбачені ст. 613 ЦК України.

Слід врахувати також приписи п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Таким чином, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів,Ю як і суд першої інстанції, вважає, що у даних спірних правовідносинах позивач порушив умови пункту 6.4.7. укладеного з відповідачем кредитного договору щодо здійснення договірного списання належних відповідачу коштів з поточних банківських рахунків в рахунок погашення заборгованості відповідача по кредитному договору та відмовився прийняти належне виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором у передбачений цим договором та договором банківського обслуговування спосіб у зв'язку із забороною, встановленою вимогами чинного законодавства, на задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час тимчасової адміністрації, а також у зв'язку із зупиненням банківської діяльності банку з дня початку процедури ліквідації банку.

Разом з тим, віднесення банку до категорії неплатоспроможних та його ліквідація із відкликанням банківської ліцензії згідно зі ст. 37 Закону України "Про банки та банківську діяльність" є заходами впливу, які застосовуються державою в особі Національного банку України до банків, зокрема, у разі порушення банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Отже, застосування Національним банком України вищенаведених заходів впливу до ПАТ "Брокбізнесбанк" стало наслідком діяльності саме банку, а не відповідача, а тому не може бути підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та покладання на нього додаткових цивільно-правових обов'язків майнового характеру (санкцій).

Слід також звернути увагу на наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі скорочено - Конвенція) та практику Європейського суду як джерело права (інформаційний лист Вищого господарського суду України від 14.11.2013 p. N 01-06/1645/13).

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" вказав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша має загальний характер та закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Системний аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у контексті Конвенції поняття "майно", окрім рухомого та нерухомого майна, включає також акції компаній, позови про відшкодування збитків за внутрішнім законодавством, право на отримання пенсії, господарські інтереси, пов'язані з управлінням бізнесом, податкові зобов'язання, ділову репутацію, нематеріальні активи, законні розрахунки на те, що існує певне становище (справа "Компанії "ОСОБА_4 девелопментс ЛТД про Ірландії) тощо.

Таким чином, у даних спірних правовідносинах має місце прострочення позивача як кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України у прийнятті належного виконання зобовязань за кредитним договором з боку відповідача (боржника), у звязку з чим виконання відповідачем (боржником) зобовязань за кредитним договором мало бути відстрочено на весь час прострочення позивача (кредитора), що, у своє чергу, унеможливлює притягнення відповідача до будь-якої відповідальності за кредитним договором, а також стягнення з нього заявлених позивачем процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитною лінією.

Підсумовуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача решти позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 56 908,66 грн. та заборгованості по комісії за управління кредитною лінією у розмірі 16 021,61 грн., пені за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 96 942,81 грн., пені за прострочення сплати процентів у розмірі 12 116,63 грн., пені за прострочення сплати комісії у розмірі 3 856,38 грн., 3% річних за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 10 067,29 грн., 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 1 083,87 грн., 3% річних за прострочення сплати комісії у розмірі 344,77 грн., індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по основному зобов'язанню у розмірі 148 338,47 грн., індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по процентам у розмірі 18 329,17 грн. та індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по комісії у розмірі 5 838,99 грн. слід відмовити.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення неустойки за неналежне виконання п. 6.1.6. кредитного договору (ненадання щоквартальної/річної звітності) у розмірі 290 526,54 грн., колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з п. 7.2.3. кредитного договору кредитодавець має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі подвійної ставки НБУ від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п.п. 6.1.6, 6.1.7. цього договору за кожний факт порушення.

Відповідно до п. 6.1.6. кредитного договору позичальник зобов'язаний надавати кредитодавцю на його вимогу в усній формі, всі необхідні документи для здійснення перевірки цільового використання кредиту, аналізу фінансового стану позичальника, зокрема, щоквартально до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати кредитодавцю фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному кварталі (в тому числі баланс (форму звіт про фінансові результати (форму №1), щорічно до 20 лютого наступного за звітним роком надавати кредитодавцю фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному році (в тому числі баланс (форму №1), звіт про фінансові результати (форму №2), а також в строк до 7 числа поточного місяця надавати кредитодавцю довідки з інших банків, в яких у позичальника відкриті поточні рахунки та/або існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, процентам та штрафним санкціям) за попередній місяць, а також інші документи на вимогу кредитодавця.

Отже, згідно з п. 6.1.6. кредитного договору відповідач зобов'язався надавати позивачу до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом та щорічно до 20 лютого наступного за звітним роком щоквартальну та річну звітність на вимогу (в тому числі усною) позивача.

Позивач стверджує, що відповідач в порушення умов п. 6.1.6. кредитного договору не надав позивачеві щоквартальну/річну звітність, що стало підставою для нарахування позивачем на підставі п. 7.2.3. кредитного договору неустойки у розмірі 290 526,54 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази (вимоги, листи, претензії тощо), які б свідчили про звернення позивача до відповідача щодо надання або ненадання останнім щоквартальної/річної звітності.

Разом з тим, п. 6.1.6. кредитного договору не встановлено чіткого порядку надання відповідачем щоквартальної/річної звітності.

Зважаючи на викладене - позивачем не доведено факту наявності прострочення відповідачем зобов'язань, передбачених п.6.1.6. кредитного договору.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за неналежне виконання п. 6.1.6. кредитного договору (ненадання щоквартальної/річної звітності) у розмірі 290 526,54 грн. є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач у позові просить суд стягнути з відповідача штраф за порушення п.2.1.4. договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 473 367,05 грн. та штраф за порушення п.3.1.4. договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 16 321,72 грн.

Відповідач, у свою чергу, звернувся до суду з клопотанням в порядку п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України про визнання даних договорів застави недійсними.

Щодо вказаних позовних вимог позивача та клопотання відповідача, суд дійшов наступних висновків.

Так, у п. 11.1. кредитного договору визначено, що в якості забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат, виступає застава транспортних засобів, які будуть придбаватися за кредитні кошти.

На виконання п. 11.1. кредитного договору, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем (заставодержатель) та відповідачем (заставодавець) був укладений договір застави від 05.12.2011 р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 з додатковими угодами до нього від 27.12.2011 р. №1 та від 29.03.2012 р. №2 (т. 1 а.с. 30-37) та договір застави від 12.02.2013 р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 (т. 1 а.с. 38-40) (далі - договори застави), згідно з якими відповідач передав в заставу позивачеві належні відповідачу придбані у власність за рахунок отриманих по кредитному договору коштів автомобілі в кількості 25 шт., перелік яких міститься у додатках №1 до договорів застави (т. 1 а.с. 30-40).

Отже, згідно даних договорів застави відповідач передав в заставу позивачеві належні відповідачу придбані у власність за рахунок отриманих по кредитному договору коштів автомобілі в кількості 25 шт., перелік яких міститься у додатках №1 до договорів застави (т. 1 а.с. 30-40).

За умовами п. 2.1.4. договору застави № 55/HKJI-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. застоводавець зобов'язаний протягом 10-днів з моменту підписання договору застрахувати за свій рахунок предмет застави на його повну вартість, але не менше за ту, що визначена п. 1.5. договору, на користь заставодержателя на період фактичної дії цього договору. За невиконання чи неналежне виконання даного пункту договору заставодержатель має право вимагати від заставодавця сплати штрафу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми одержаного кредиту.

Згідно з п. 3.1.4. договору застави № 55/HKJI-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 року заставодавець зобов'язується протягом десяти календарних днів, з моменту укладення цього договору застрахувати предмет застави на його повну вартість, але не на меншу за узгоджену сторонами і зафіксовану в п. 1.2.2. цього договору, договору, на весь строк дії цього договору, від ризиків дорожньо-транспортна пригода, протиправні дії третіх осіб, викрадення (угон), інші випадкові дії, в страховій компанії, яка рекомендована заставодержателем або акредитована у заставодержателя на умовах, що є прийнятними для заставодержателя. Заставодержатель за таким договором є вигодонабувачем.

Заставодавець зобов'язаний забезпечити страхування предмету застави на весь період кредитування. Якщо строк дії кожного з укладених договорів страхування закінчиться раніше строку дії цього договору, заставодавець зобов'язаний не пізніше ніж за п'ять робочих днів до моменту закінчення строку дії кожного з укладених договорів страхування забезпечити подальше страхування предмету застави на умовах, визначених цим пунктом договору, а копію договору на наступний день надати заставодержателю.

За невиконання чи неналежне виконання даного пункту договору заставодержатель має право вимагати від заставодавця сплати штрафу у розмірі 5% від суми залишку заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" предметом застави не можуть бути об'єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації.

Аналогічні приписи містяться і в ст. ст. 572, 589 ЦК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України від 02.10.1992 р. №2654-XII "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення. Загальнодержавне значення мають об'єкти та майно, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об'єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України: майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (крім майна, щодо якого законом встановлено особливості приватизації), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільної оборони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, правоохоронних та органів доходів і зборів, що безпосередньо забезпечує виконання цими органами встановлених законодавством завдань, майно закладів охорони здоров'я системи екстреної медичної допомоги.

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з нормами статті 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про міліцію" міліція України - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, і власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Статтею 7 Закону України "Про міліцію" встановлено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Підрозділи Державної служби охорони входять до складу МВС України згідно статті 7 Закону України "Про міліцію" як підрозділ міліції охорони, а організаційна структура Державної служби охорони визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Державну службу охорони при МВС України (далі - Положення про ДСО), яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615 "Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності", визначені правові засади господарської діяльності підрозділів ДСО.

Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ (пункт 1 Положення про ДСО)

Відповідно до пункту 9 Положення про ДСО управління, відділи і підрозділи охорони є державними установами, що провадять некомерційну господарську діяльність. Майно Державної служби охорони закріплюється за Департаментом, управліннями, відділами, підрозділами охорони на праві оперативного управління.

Таким чином, все наявне у відповідача майно, в тому числі передані в заставу автомобілі, є державним майном, закріпленим за відповідачем на праві оперативного управління, а з наведених вище законодавчих положень витікає, що право застави не розповсюджуються на майно, яке перебуває в оперативному управлінні відповідача.

Отже, згідно з наведеними вище нормами законодавства України будь-яке майно відповідача, закріплене за ним на праві оперативного управління, не може бути передане в заставу.

З огляду на викладене, пов'язані з предметом спору договір застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. та додаткові угоди до нього №1 від 27.12.2011 р., №2 від 29.03.2012 р., а також договір застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р., укладені між позивачем та відповідачем, суперечать законодавству чинному на момент їх укладення.

Згідно з п. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Зазначеною нормою передбачено право господарського суду визнати недійсним повністю чи в певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Тобто, коли позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним, а лише ґрунтується на договорі, суд може визнати недійсним такий договір в силу наданих йому п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України повноважень.

Як зазначено у п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо вирішуючи господарський спір суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину другий частини п'ятої статті 216 ЦК України). Реалізація господарським судом права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

За змістом частини 3 статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, вважається недійсним з моменту його виникнення.

Відповідно до норм статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Оскільки пов'язані з предметом спору договір застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. та додаткові угоди до нього №1 від 27.12.2011 р., №2 від 29.03.2012 р. та договір застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р., укладені між позивачем та відповідачем, є такими, що суперечать закону, зокрема, ст. 4 Закону України "Про заставу" колегія суддів вважає, що місцевий гоподарський суд суд, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України, правомірно вийшов за межі позовних вимог та визнав дані договори застави недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про заставу".

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи визнання недійсними договору застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. та додаткових угод до нього №1 від 27.12.2011 р. та № 2 від 29.03.2012 р. та договору застави № 55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р., позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу за порушення п.2.1.4. договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011 р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 473 367,05 грн. та штрафу за порушення п.3.1.4. договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013 р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 16 321,72 грн. є неправомірними і такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про визнання недійсним кредитного договору про закупівлю послуг за державні кошти від 04.11.2011 р. № 55/НКЛ-980/2-041111 (400) в частині зобов'язань відповідача щодо сплати позивачу разову комісію за відкриття кредитної лінії в розмірі 25489,00 грн. та щомісячної комісію за управління кредитною лінією в розмірі 0,04% відсотка від отриманих кредитних коштів на загальну суму 36335,27 грн. відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України, а також про застосування наслідків недійсності правочину, місцевий господарський вірно відмовив у його задоволенні пропонував відповідачеві звернутися до суду з окремим позовом в порядку позовного провадження.

Колегія суддів зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги норм процесуального права і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів.

Оскаржуване рішення місцевого господарського суду вищенаведеним вимогам відповідає.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись станнями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 22.07.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Гетьман Р.А.