ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2016 року Справа № 904/2931/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Пархоменко Н.В. (доповідач)

суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання Крицькій Я.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №2/04-01 від 04.01.2016 року;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №34 від 14.06.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2016 року у справі №904/2931/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест", м. Дніпропетровськ

про стягнення 10 784 098,22 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" 9 440 189,27 грн. інфляційних втрат та 1 343 908,27 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2016 року у справі №904/2931/16 (суддя Дубінін І.Ю.) в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що за умовами договору поставки нафтопродуктів №511-2012 від 10.12.2012 року відповідач зобовязаний був здійснити оплату прийнятого товару (нафтопродуктів) протягом 2-х календарних днів з дати підписання відповідних актів приймання-передачі. Спірні акти приймання передачі підписані сторонами у період з 15.04.2012 року по 20.11.2012 року, відповідно оплата за договором повинна бути здійснена в період з 17.04.2012 року по 22.11.2012 року. Місцевий господарський суд дійшов до висновку, що право вимоги у позивача до відповідача за договором виникло у період з 18.04.2012 року по 23.11.2012 року, тому позивач дізнався про порушення свого права (неотримання оплати) в цей період, з урахуванням звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості (справа №904/936/13-г) за захистом своїх прав щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних мав звернутися до суду протягом трьох років, кінцевою датою такого звернення є 11.03.2016 року. Підставою відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат став пропуск позовної давності.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/2931/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку щодо пропуску позовної давності та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що 3% річних та інфляційні нарахування є складовою частиною суми основного боргу, тому у випадку переривання позовної давності щодо суми основного боргу переривається позовна давність і щодо вказаних сум. Оскільки позовна давність щодо суми основного боргу неодноразово перервивалася (позивачем подано позов про стягнення заборгованості (справа №904/936/13-г), відповідачем здійснена часткова оплата заборгованості, сторонами укладена угода про порядок погашення боргових зобовязань), відповідно позовна давність переривалася і щодо 3% річних та інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги у справі 904/2931/16 заявлені у межах позовної давності та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2016 року у справі №904/2931/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя: Пархоменко Н.В. (доповідач), судді: Верхогляд Т.А., Чередко А.Є., розгляд скарги призначений у судове засіданні на 01.08.2016 року.

У судовому засіданні, яке відбулося 01.08.2016 року, представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її в повному обсязі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" проти задоволення апеляційної скарги заперечувало, посилаючись на те, що місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку щодо пропуску позивачем позовної давності та просило залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

У судовому засіданні 01.08.2016 року оголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши правильність висновків, повноту їх дослідження місцевим господарським судом вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 12.10.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" (покупець) був укладений договір поставки нафтопродуктів №511-2012, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти, згідно з умовами договору та додатковими угодами до нього.

Поставка товару здійснюється окремими партіями. Об'єм, асортимент, строки поставки та умови транспортування визначаються відповідними додатковими угодами до даного договору, узгоджений сторонами та після його підписання є невід'ємною частиною даного договору (пункт 1.2 договору).

Договір вступає в законну силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2012 року, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення. Закінчення терміну дії договору не звільняє винну сторону від відповідальності за його невиконання (пункт 12.1.договору).

Постачальником виконані умови договору та згідно з укладеними додатковими угодами до договору поставки нафтопродуктів №511-2012 від 12.10.2011 року, які знаходяться в матеріалах справи (а.с. 16-21), протягом жовтня-грудня 2012 року позивачем на адресу відповідача здійснено ряд поставок нафтопродуктів на загальну суму 66 056 529,09 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/936/13-г від 11.03.2013 року встановлений факт укладення між сторонами договору, поставку позивачем відповідачу товару протягом жовтня-грудня 2012 року, а також порушення відповідачем зобовязань щодо оплати отриманого товару у сумі 18 256 529,09 грн.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/936/13-г від 11.03.2013 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" заборгованість за договором поставки нафтопродуктів № 511-2012 від 12.10.2012 року в сумі 18 256 529,09 грн., вартість додаткових витрат, повязаних із транспортування вантажу за договором поставки № 511-2012 від 12.10.2012 року в сумі 389 231,46 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 68 820,00 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.04.2013 року рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.12 року змінено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" 18 256 529,09 грн. основного боргу, 1 207 752,29 грн. пені, 241 550,46 грн. 3% річних, 30 022,03 грн. інфляційних втрат та 389 231,46 грн. додаткових витрат, пов'язаних із транспортуванням вантажу, в іншій частині рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/936/13-г залишено без змін.

Під час розгляду справи №904/936/13-г встановлено, що станом на час прийняття рішення у справі неоплаченою залишилась заборгованість на суму 18 645 760,55 грн., з яких 18 256 529,09 грн. сума неоплаченого товару, 389 231,46 грн. сума додаткових витрат, пов'язаних із транспортуванням вантажу.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

07.05.2013 року на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2013 року та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.04.2013 року виданий наказ на примусове виконання №904/936/13-г.

На підставі наказу про примусове виконання від 07.05.2013 року, відділом примусового виконання рішень державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області № 904/936/13-г.

15.11.2013 року сторонами укладена угода про порядок погашення боргових зобовязань, за умовами якої боржник зобовязується здійснити погашення заборгованості за договором поставки нафтопродуктів №511-2012 від 12.10.2012 року, яка стягнута постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.04.2013 року у справі №904/936/13-г, у сумі 15 925 085,33 грн., у період з 01.12.2013 року по 31.05.2014 року (а.с. 92-93).

В рахунок виконання своїх зобов'язань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" частково здійснило оплату за поставлені нафтопродукти згідно платіжних доручень: №248 від 01.04.13 року на суму 1 000 000,00 грн.; № 314 від 22.04.2013 року на суму 900 000,00 грн., № 339 від 26.04.2013 року на суму 1 000 000,00 грн.; №58 від 31.05.2013 року на суму 500 000,00 грн., №637 від 31.05.2013 року на суму 500 000,00 грн.; №1243 від 27.09.2013 року на суму 300 000,00 грн., №435 від 17.04.2014 року на суму 500 000,00 грн., №778 від 17.06.2014 року на суму 200 000,00 грн., №345 від 24.06.2014 року на суму 500 000,00 грн., №381 від 07.07.2014 року на суму 300 000,00 грн., №1049 від 15.08.2014 року на суму 546 606,57 грн., що підтверджується випискою документів по рахунку (а.с. 30-31).

Крім того, на рахунок позивача від Державної виконавчої служби 30.04.2014 року надійшли кошти в рахунок погашення боргу згідно наказу про примусове виконання №904/936/13-г від 07.05.2013 року, які здійснені двома платежами на суму 145,71 грн. та 8 521,32 грн.

Причиною виникнення спору у справі №904/2931/16 є неналежне виконання відповідачем умов договору поставки нафтопродуктів №511-2012 від 12.10.2012 року в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару у сумі 12 390 486,95 грн.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних за період з 01.01.2013 року по 04.03.2016 року у сумі 1 343 908,95 грн. та втрати від інфляції за період з січня 2013 року по лютий 2016 року включно у сумі 9 440 189,27 грн.

04.05.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" подало до господарського суду Дніпропетровської області заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності (вих. №0164 від 10.05.2016 року), в якому просило застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 55-58).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до частин 1, 3 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть відноситись, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Матеріалами справи підтверджується, що порядок оплати поставленого за договором поставки нафтопродуктів №511-2012 від 12.10.2012 року встановлений протягом 2-х календарних днів з дати підписання відповідних актів приймання-передачі. Акти приймання передачі, за якими рішенням господарського суду у справі №904/936/13-г стягнута заборгованість, підписані сторонами у період з 15.04.2012 року по 20.11.2012 року, відповідно оплата за договором боржником повинна бути здійснена в період з 17.04.2012 року по 22.11.2012 року.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме.

Додатковою вимогою слід розуміти спосіб забезпечення виконання зобов'язання, як міри відповідальності або способу захисту права.

Додаткові вимоги виникають лише тоді, коли порушується нормальний розвиток цивільних правовідносин.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов'язання).

З урахуванням всіх обставин справи апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що з урахуванням звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором №511-2012 (01.02.2013 року), останнім днем звернення з позовом про стягнення 3% річних та втрат від інфляції могло бути 01.02.2016 року, тоді як позивач звернувся з таким позовом лише 11.04.2016 року (про що свідчить вхідний штамп канцелярії суду на позовній заяві), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Таким чином апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 10 784 098,22 не підлягають задоволенню.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, отже викладене є підставою для відмови у задоволення позову.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про те, що частковою сплатою заборгованості та укладенням угоди про порядок здійснення погашення боргових зобовязань (дій що стосуються суми основного боргу), переривалася позовна давність щодо 3% річних та інфляційних витрат, оскільки визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, отже, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

За викладеного апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском позовної давності.

Відповідно до частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та, відповідно, підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна".

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача (апелянта).

Керуючись статтями 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2016 року у справі №904/2931/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2016 року у справі №904/2931/16 залишити без змін.

Повна постанова складена 02.08.2016 року.

Головуючий суддя Н.В. Пархоменко

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко