РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016№926/971/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія

«Чернівціобленерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Укрвторресурс»

про стягнення 83 523,05 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 646 від 25.01.2016 р.;

від відповідача: не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» (далі позивач) звернулось до господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Укрвторресурс» (далі відповідач) про стягнення 83 523,05 грн., з яких 78 515,24 грн. основного боргу, 4 286,09 грн. пені, 431,83 грн. інфляційних втрат та 298,89 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02.10.2013 р. між ним та відповідачем було укладено Договір №195-Д про реструктуризацію та порядок погашення заборгованості, відповідно до якого відповідач визнав заборгованість перед позивачем в сумі 275 932,59 грн., та зобовязався оплатити її у визначені Графіком погашення заборгованості строки. Проте, взяті на себе договірні зобовязання відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 78 515,24 грн. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 06.05.2016 р. матеріали справи № 926/971/16 були направлені за підсудністю до господарського суду міста Києва в порядку ст. ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.05.2016 р. порушено провадження у справі № 926/971/16, її розгляд призначено на 06.06.2016 р.

01.06.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

03.06.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 29.06.2016 р.

22.06.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.06.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.07.2016 р.

30.06.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

13.07.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

13.07.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 13.07.2016 р. представник позивача пояснив, що після порушення провадження у справі відповідачем частково оплачений основний борг. В іншій частині позову представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 13.07.2016 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 13.07.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2013 р. між позивачем (кредитор) та відповідачем (боржник) було укладено Договір № 195-Д про реструктуризацію та порядок погашення заборгованості (далі Договір).

Згідно з п. 1 Договору предметом цього Договору є реструктуризація та порядок погашення заборгованості за Договором про перевід боргу № 12 від 02 жовтня 2013 року на суму 275 932, 59 грн., що підтверджується актом звірки № 4412 від 30.09.2013 р. та визнається боржником в повному обсязі, зокрема:

- За спожиту активну електроенергію 16 825,18 грн.

- За акти про порушення ПКЕЕ 259 099,74 грн.

- Фінансові санкції: пеня 5, 48 грн. та 3% річних 2,19 грн.

Відповідно до п. 2 Договору погашення боргу буде здійснюватись на умовах розстрочення платежів, а саме на 36 місяців суми боргу з оплатою щомісячно до 15 числа з обовязковою відміткою в платіжному дорученні: «Відповідно за Договором про перевід боргу № 12 від 02 жовтня 2013 р.». Деталізований графік погашення заборгованості наведений у Додатку до даного Договору.

Боржник безумовно визнає в повному обсязі заборгованість перед кредитором на суму 275 932,59 грн. станом на 02 жовтня 2013 року, що підтверджується актом звірки № 4412 від 30.09.2013 року (п. 3.1. Договору).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що кредитор погоджується з поетапним погашенням боржником боргу в сумі 275 932,59 грн. на умовах, визначених в п. 2.1 даного Договору в строк до 15.09.2016 р.

Згідно з п. 3.3. Договору обидві сторони не мають заперечень проти дострокового виконання боржником зобовязання про погашення боргу на будь-якому етапі виконання договору.

За умовами п. 3.5. Договору у випадку невиконання або неналежного виконання боржником зобовязань, передбачених цим Договором, сторони погоджуються, що кредитор припиняє подачу електричної енергії боржнику в порядку, передбаченому законодавством та має право вимагати від боржника сплати в повному обсязі протягом 5 днів суму заборгованості, що залишилась неоплаченою за цим Договором (при цьому терміни платежу, передбачені Договором, не застосовуються).

Проте, відповідач у порушення умов Договору належним чином не виконував взяті на себе зобовязання та прострочив виконання платежів, передбачених Графіком погашення заборгованості, направлену позивачем 21.03.2016 р. претензію залишив без задоволення, у звязку з чим позивач на підставі п. 3.5. Договору заявив до стягнення заборгованість у повному розмірі, що залишилась, а саме 78 515,24 грн.

Зважаючи на те, що відповідач допустив порушення взятих на себе зобовязань, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Форма договору реструктуризації боргу не визначена приписами чинного цивільного та господарського законодавства України, однак відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Господарського процесуального кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розглянувши означений договір, суд дійшов висновку, що укладений сторонами правочин не суперечить загальним засадам діючого законодавства, тому згідно зі ст. ст. 6, 11, 627, 629 Цивільного кодексу України, він є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків сторін, які його уклали, тобто обовязковим для виконання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, до спірного Договору сторонами було укладено Графік погашення заборгованості, проте, відповідач належним чином взяті на себе зобовязання не виконував, внаслідок чого у позивача на підставі п. 3.5. Договору виникло право вимоги заборгованості в повному обсязі, що залишилась неоплаченою, яка станом на дату подачі позову складає 78 515,24 грн., без застосування обумовлених зазначеним Графіком термінів здійснення платежу.

Проте, після звернення позивача до суду з позовом відповідачем було частково сплачено заборгованість в сумі 32 765,24 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 420 від 30.05.2016 р. на суму 15 703,00 грн., № 366 від 23.05.2016 р. на суму 15 703,00 грн., № 614 від 07.07.2016 р. на суму 451,50 грн., № 639 від 12.07.2016 р. на суму 907,74 грн.

Згідно з п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Як на тому наголошено в п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи те, що після порушення провадження у справі відповідачем було частково сплачено основний борг в сумі 32 765,24 грн., суд дійшов висновку про припинення в цій частині позовних вимог провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Разом з тим, залишок заборгованості в сумі 45 750,00 грн. відповідачем сплачено не було, у звязку з чим він має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується вимог про стягнення пені в сумі 4 286,09 грн., інфляційних втрат в сумі 431,83 грн., 3% річних в сумі 298,89 грн., слід відзначити наступне.

Так, згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення частинах. 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

У відповідності до п. 3.4. Договору у разі порушення термінів оплати, що вказані у деталізованому графіку погашення заборгованості, боржник сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, індекс інфляції та 3% річних.

Відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства через невірне визначення облікової ставки НБУ (з 22.04.2016 р. облікову ставку НБУ встановлено у розмірі 19%, тоді як позивач застосовує облікову ставку НБУ у розмірі 22%), у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 4 067,77 грн.

Крім того, згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку статті 625 Цивільного кодексу України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997р.).

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», передбачено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

В силу приписів п.1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних суд вважає їх арифметично невірними та такими, що не повністю відповідають приписам чинного законодавства, через невірно обрану методику розрахунку.

За розрахунком суду розмір інфляційних втрат складає 243,19 грн., а 3% річних - 283,19 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. Про судове рішення рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обовязки, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову. При цьому, витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог, по яким суд припинив провадження у справі покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій останнього.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 80 ч. 1 п. 1-1, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 32 765 (тридцять дві тисячі сімсот шістдесят пять) грн. 24 коп.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Укрвторресурс» (04214, місто Київ, вулиця Північна, будинок 6-В; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» (58000, місто Чернівці, вулиця Прутська, будинок 23 А; ) 45 750 (сорок пять тисяч сімсот пятдесят) грн. 00 коп. основного боргу, 4 067 (чотири тисячі шістдесят сім) грн. 77 коп. пені, 243 (двісті сорок три) грн. 19 коп. інфляційних втрат, 283 (двісті вісімдесят три) грн. 19 коп. 3% річних та 1 371 (одну тисячу триста сімдесят одну) грн. 18 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 18.07.2016

Суддя М.Є. Літвінова