КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2016 р. Справа№ 910/1416/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Руденко М.А.

Чорної Л.В.

при секретарі Яценко І.В.

за участю представників:

від позивача Ярчак І.С. - дов. № 1 від 16.11.2015 року

від відповідача 1 Санніков С.Г. - дов. № 20 від 12.07.2016 року

Гонтарь О.М. - дов. № 12 від 22.01.2016 року

Надьожина Г.В. - дов. № 1313 від 23.02.2016 року

від відповідача 2 Феняк О.Р. - дов. № 36 від 31.12.2015 року

від відповідача 3 Криворучко О.Г. - дов. № 4 від 18.01.2016 року

від третьої особи 1 Гаркуша В.В. - дов. №01/44-875Д від 16.02.2016 року

від третьої особи 2 Чеховський А.А. - дов. №52 від 09.02.2016 року

розглянувши

апеляційні скарги 1) Приватного акціонерного товариства

«Холдингова компанія «Енергомережа»

2) Відкритого акціонерного товариства

«Запоріжжяобленерго»

3) Товариства з обмеженою відповідальністю

«Запорізький титано-магнієвий комбінат»

на рішення господарського суду міста Києва

від 21.04.2016 року (суддя Цюкало Ю.В.)

у справі № 910/1416/16

за позовом Національного антикорупційного бюро України

(далі - НАБУ)

до 1) Приватного акціонерного товариства

«Холдінгова компанія «Енергомережа»

(далі - ПрАТ «ХК «Енергомережа»)

2) Відкритого акціонерного товариства

«Запоріжжяобленерго»

(далі - ВАТ «Запоріжжяобленерго»)

3) Товариства з обмеженою відповідальністю

«Запорізький титано-магнієвий комбінат»

(далі - ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат»)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача 1) Державне підприємство «Енергоринок»

2) Національна комісія, що здійснює державне

регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2016 року у справі № 910/1416/16 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним Договір № 23 про відступлення права вимоги від 12.02.2015 року, укладений між ПрАТ «ХК «Енергомережа», ВАТ «Запоріжжяобленерго» та ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат». Стягнуто з ПрАТ «ХК «Енергомережа» на користь НАБУ грошові кошти: 459,33 грн. судового збору. Стягнуто з ВАТ «Запоріжжяобленерго» на користь НАБУ грошові кошти: 459,33 грн. судового збору. Стягнуто з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь НАБУ грошові кошти: 459,33 грн. судового збору.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач-1 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю за наведених в апеляційній скарзі підстав. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним й таким, що порушує права та законні інтереси ПрАТ «ХК «Енергомережа», адже прийняте за неповного з'ясування обставин справи, які мають значення для справи. Крім цього, судом безпідставно визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. На думку апелянта-1, НАБУ не довело своєї правосуб'єктності , а тому не володіє правами та обов'язками позивача у правовідносинах між суб'єктами приватного права, відтак позов подано не належною особою. В супереч п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року «Про судове рішення», судом першої інстанції не прийнято до уваги, не відхилено та не спростовано поданих сторонами доказів, зокрема, Постанову про закриття кримінального провадження № 0000200 від 04.04.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України та листи-погодження Фонду державного майна України. Водночас місцевим судом не надано оцінки наявним порушенням ст.ст. 15-1 та 26 Закону України «Про електроенергетику» та п. 6.3. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики від 31.07.1996 року № 28, а зазначено лише позицію позивача з цього приводу. За відсутності приписів чинного законодавства щодо заборони укладати договори про відступлення права вимоги та обставин на підтвердження незаконності спірного договору у даній справі, суд першої інстанції допустився помилки, коли визнав такий договір недійсним тощо.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач-2 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю за наведених в апеляційній скарзі підстав. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення суду є незаконним, адже прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішення, обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта-2, оспорюваний договір не суперечить приписам ч. 1 ст. 514 ЦК України, ч. 2 ст. 151 Закону України «Про електроенергетику», п. 6.3. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 року, оскільки законодавство в сфері електроенергетики не забороняє та не виключає можливості застосування механізмів оплати за електричну енергію шляхом залучення третіх осіб. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що внаслідок укладання спірного договору сторонами було змінено визначений законом порядок розрахунків на ринку електроенергії, безпідставно перевіряв виконання сторонами умов договору, хоча таке виконання жодним чином не вливає на правомірність договору. Крім цього, судом не застосовано приписів ст. 515 ЦК України, які підлягали застосуванню в даних правовідносинах тощо.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач-3 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю за наведених в апеляційній скарзі підстав. Так, свою апеляційну скаргу апелянт-3 мотивував неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин справи, порушенням норм матеріального права при винесенні рішення. Крім цього, на думку апелянта-3, спірний договір на момент його укладення сторонами відповідав вимогам законодавства, що було чинним на час виникнення спірних правовідносин. Водночас, в даному випадку в зв'язку із укладанням спірного договору відсутнє порушення охоронюваних законом інтересів позивача у справі, оскільки в будь-якому випадку грошові кошти за спожиту електричну енергію підлягають сплаті на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника. При цьому не має значення від якого суб'єкту така оплата надійде - безпосередньо від споживача електричної енергії чи від третьої особи в сумі вартості використаної споживачем електричної енергії тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/1416/16 за апеляційними скаргами ПрАТ «ХК «Енергомережа», ВАТ «Запоріжжяобленерго» та ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» передано на розгляд колегії суддів в складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Руденко М.А., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2016 року апеляційні скарги ПрАТ «ХК «Енергомережа», ВАТ «Запоріжжяобленерго» та ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи № 910/1416/16 призначено на 30.06.2016 року.

21.06.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли пояснення третьої особи-2.

22.06.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення третьої особи-1.

24.06.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли пояснення позивача по справі.

30.06.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача-1 про зупинення апеляційного провадження та письмові пояснення.

В судовому засіданні 30.06.2016 року було оголошено перерву на 07.07.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України.

05.07.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли пояснення представника НАБУ.

07.07.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача-1 про зупинення апеляційного провадження, яке залишено апеляційним судом без задоволення.

В судовому засіданні 07.07.2016 року було оголошено перерву на 12.07.2016 року відповідно до ст. 77 ГПК України.

11.07.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли пояснення представника НАБУ.

12.07.20165 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення відповідача-3.

В судовому засіданні 12.07.2016 року було оголошено перерву на 14.07.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України.

14.07.20165 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення відповідача-1.

В судовому засіданні 14.07.2016 року було оголошено перерву на 21.07.2016 року згідно ст. 77 ГПК України.

Представники апелянта-1 (відповідача-1) доводи своєї скарги підтримали, просили взяти їх до уваги, апеляційну скаргу задовольнити за наведених у ній підстав, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційні скарги відповідачів-2, 3 підтримали та просили задовольнити.

Представник апелянта-2 (відповідача-2) доводи своєї скарги підтримав, просив взяти їх до уваги, апеляційну скаргу задовольнити за наведених в скарзі підстав, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційні скарги відповідачів-1, 3 підтримав, просив також задовольнити.

Представник апелянта-3 (відповідача-3) доводи своєї скарги підтримав, просив взяти їх до уваги, апеляційну скаргу задовольнити за наведених у ній підстав, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційні скарги відповідачів-1, 2 підтримав й просив задовольнити.

Представник позивача доводи скарг відповідачів-1, 2, 3 заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Представники третьої особи-1 та третьої особи-2 доводи скарг відповідачів-1, 2, 3 заперечили, просили не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази в сукупності із відповідними вимогами чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню, а судове рішення - скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові про визнання договору недійсним в зв'язку з його неукладеністю та визнання недійсним пов'язаного з ним договору.

Так, НАБУ звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ «ХК «Енергомережа», ВАТ «Запоріжжяобленерго», ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП «Енергоринок» про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги № 23 від 12.02.2015 року ( далі Договір уступки). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний договір суперечить приписам ст. 514 ЦК України, ст.ст. 15-1, 16, 26 Закону України «Про електроенергетику», п. 6.3 Правил користування електричною енергією, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідач-1, 2, 3 подали на адресу суду відзиви на позов, за викладених ними підстав проти позову заперечували.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/1416/16. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ДП «Енергоринок».

Ухвалами господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року накладено арешт на грошові кошти ПрАТ «ХК «Енергомережа» в сумі 41 866 367,52 грн. на його банківських рахунках, в тому числі й на розрахунковому рахунку № 2812, відкритому у Головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», МФО 322669; залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані ними письмові докази й положення чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак задовольнив їх в повному обсязі.

Так, задовольняючи позовні вимоги місцевий суд встановив, що відповідачами шляхом укладення спірного правочину було порушено ст.ст. 15-1, 26 Закону України «Про електроенергетику» та п. 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 року, в частині обов'язку боржника сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію постачальнику й на рахунок, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії тощо. Одночасно судом першої інстанції не взято до уваги тверджень відповідачів про те, що за відсутності у чинному законодавстві заборони щодо відчуження права вимоги, яке виникає в зобов»язаннях з постачання електричної енергії, наявні підстави для правомірності договору. Крім цього, безпідставними визнано судом посилання відповідачів на відсутність порушень в частині зміни Договором встановленого законодавством порядку розрахунків за поставлену електричну енергію та відсутність передбачених законом повноважень НАБУ на звернення до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним тощо.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками місцевого суду частково.

Так, як встановлено матеріалами справи, 29.08.2007 року між ДП «Енергоринок» (ДПЕ) та ВАТ «Запоріжжяобленерго» (ЕК)укладено Договір № 4243/02 купівлі-продажу електроенергії ( далі Договір купівлі-продажу), за умовами п. 2.1. якого ДПЕ зобов'язався продавати, а ЕК - купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

01.12.2012 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» (постачальником) та Державним підприємством «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (в подальшому змінено організаційно-правову форму - ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат») (споживачем) укладено Договір про постачання електричної енергії №76/223 (надалі - Договір поставки), за умовами п. 1 якого постачальник електроенергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку №1 - «Обсяги постачання електричної енергії споживачу», а споживач - оплачує постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 2.1. Договору поставки під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язались керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ).

Відповідно до п. 2.3.4. Договору поставки споживач зобов'язався оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії за умовами додатка №4 «Порядок розрахунків за активну електричну енергію» та додатку №5 «Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії».

Умовами п. 7.2. Договору поставки сторони погодили, що розрахунки за електроенергію та інші платежі за розрахунковий період здійснюються за діючими тарифами та у відповідності до діючого законодавства.

Розрахунки за електричну енергію на підставі п. 1 Порядку розрахунків за активну електричну енергію (додаток №4 до Договору поставки) проводяться споживачем виключно грошовими коштами на рахунок постачальника електричної енергії, вказаний у п. 10 Договору поставки - поточний рахунок із спеціальним режимом використання - для сплати за активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, кошти за недораховану електричну енергію та ін. №01 в Філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 313957, (з урахуванням Додаткової угоди №5 до Договору поставки від 01.01.2014 року).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» допущено неналежне виконання зобов'язань з оплати спожитої електричної енергії, в зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» в розмірі 42 366 367,52 грн.

12.02.2015 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» (первісним кредитором), ПрАТ «ХК «Енергомережа» (новим кредитором) та ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (боржником) укладено Договір № 23 про відступлення права вимоги (надалі - Договір уступки), за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає на себе право вимоги до боржника - ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» заборгованості за Договором поставки, яка утворилася за грудень 2014 року на загальну суму 42 366 367,52 грн. До нового кредитора переходять права первісного кредитора за зобов'язаннями в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі договору та акту звірки розрахунків (п.1.2 Договору уступки).

У відповідності до умов п. 2.1. Договору уступки первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредиторові всі документи, які засвідчують право вимоги до боржника, та інформацію, яка є важливою для його здійснення за Договором поставки, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання договору, а новий кредитор згідно п. 2.5 Договору уступки за відступлення права вимоги сплачує суму в розмірі 42 366 367,52 грн. первісному кредиторові у повному обсязі до 31.12.2015 року.

За умовами п. 2.4. Договору уступки у разі отримання первісним кредитором грошових коштів від боржника в рахунок погашення ним заборгованості (за основним договором - Договором поставки) після набуття новим кредитором права вимоги за цим договором, первісний кредитор зобов'язаний не пізніше наступного дня за днем отримання грошових коштів перерахувати їх на рахунок нового кредитора.

Положеннями п. 2.7. Договору уступки встановлено, що умови, порядок та строки виконання зобов'язання боржником перед новим кредитором визначаються договором про порядок проведення розрахунків по Договору уступки.

За умовами п. 2.8 Договору уступки первісний кредитор відступає новому кредиторові право вимоги щодо пені, інфляційних збитків та 3% річних, які можуть бути нараховані по вказаній у п. 1.1. Договору заборгованості.

12.02.2015 року між ПрАТ «Холдингова компанія «Енергомережа» та ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» укладено Договір № 25 про порядок проведення розрахунків по Договору уступки (надалі - Договір № 25), за умовами п.п. 3.1., 3.2., 3.3., 3.4. якого ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» зобов'язався сплатити ПрАТ «ХК «Енергомережа» у безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок останнього борг в сумі 41 866 367,52 грн. впродовж 10 днів з моменту підписання Договору уступки. Залишок суми боргу ( за основним договором - Договором поставки) зі сплати вартості спожитої в грудні 2014 року електроенергії в розмірі 500 000,00 грн., а також всі зобов'язання щодо оплати пені, інфляційних збитків та 3% річних, які були відступлені згідно ст. 605 ЦК України, припиняються новим кредитором прощенням боргу на згадану суму.

Як встановлено місцевим судом, ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» перераховано на користь ПрАТ «ХК «Енергомережа» грошові кошти в розмірі 41 866 367,52 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ 3712, 4075, 4703 від 13.02.2015 року, 20.02.2015 року та 04.03.2015 року відповідно. Проте, сторонами не надано до справи доказів виконання ПрАТ «ХК «Енергомережа» на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» зобов'язань зі сплати грошових коштів, як цього вимагають положення п. 2.5. Договору уступки.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про електроенергетику», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об'єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням.

Згаданим Законом (ст. 5) визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, згідно п. 4 ч. 1 цієї статті одним з таких принципів є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

У відповідності до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Крім цього, згідно ч. 8 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Відповідно до п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1136 від 19.07.2000 року, споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

За приписами п. 6.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 року, для проведення розрахунків за електричну енергію постачальник електричної енергії за регульованим тарифом або його відокремлений підрозділ відкривають в установі уповноваженого банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, в тому числі на підставі визнаної претензії, згідно п. 6.3. Правил користування електричною енергією, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставою недійсності правочину згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» ( п. 2.1) визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено судом першої інстанції, умовами Договору уступки та Договору № 25 визначено зобов'язання споживача - ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» сплатити заборгованість за поставлену ВАТ «Запоріжжяобленерго» електричну енергію не постачальнику, а ПрАТ «ХК «Енергомережа». На виконання цих зобов»язань відповідачем-3 й було перераховано кошти за спожиту електроенергію відповідачу-1. За висновками місцевого суду виконання споживачем свого зобов'язання за Договором уступки не є тотожним виконанню зобов'язання за Договором поставки, оскільки метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

Таким чином, кошти за спожиту електроенергію були отримані третьою особою, яка не є постачальником й яка взяла на себе зобов'язання зі сплати коштів за відступлене право вимоги за Договором уступки, тобто з іншої підстави, ніж підлягають сплаті постачальнику згідно чинного законодавства.

З огляду на вищенаведені обставини справи, наявні у справі докази та положення чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак прийняв рішення про визнання Договору уступки недійсним.

Проте з такими висновками місцевого суду погодитись не можна.

За текстом Договору уступки,укладеного між відповідачами по справі (п.2.7) умови, порядок та строки виконання зобов'язання боржником (відповідачем-3) перед новим кредитором (відповідачем-1) визначаються Договором про порядок проведення розрахунків по Договору уступки. Відповідно до тексту Договору № 25 його укладено 12.02.2015 року між відповідачами 1 та 3 з метою погашення заборгованості за Договором поставки, яка утворилась станом на грудень 2014 року в розмірі 42 366 367,52 грн., а також вимог щодо пені, інфляційних збитків та 3% річних, які можуть бути нараховані на цю заборгованість. Не зважаючи на те, що Договір № 25 укладався на виконання Договору уступки і в той же день, 12.02.2015 року, його було укладено між двома сторонами - боржником ( відповідачем-3 ) та новим кредитором (відповідачем-1), фактично виконано, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями.

Як передбачено п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу приписів ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). В зв'язку з цим господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Договір є укладеним на підставі ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки трьома сторонами було визначено необхідність встановлення умов, порядку та строків виконання зобов'язань як істотну умову за Договором уступки, щодо чого не було досягнуто згоди й такі умови не було визначено, цей договір є неукладеним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, в тому числі коли правочин вчинений з порушенням загальних умов частин першої-третьої, п'ятої ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ( ч.1ст. 203 ЦК України).

За приписами п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи те, що Договір № 25 врегулював розрахунки за заборгованість по Договору про поставку електроенергії, у сторін була відсутня відповідна правосуб'єктність та дієздатність (повноваження) на укладання договору, в тому числі в силу не укладення Договору уступки.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» ( п. 2.3 ) передбачено, якщо вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони ( на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Таким чином, враховуючи встановлення апеляційним судом неукладеності Договору уступки, належить визнати недійсність пов»язаного з ним Договору № 25, за яким було сплачено грошові кошти на користь нового кредитора, а також для відновлення прав сторін застосувати наслідки недійсності у вигляді реституції ( повернення отриманих за Договором № 25 коштів).

З огляду на наведене й системний аналіз положень чинного законодавства, місцевий суд допустився помилки, коли визнав недійсним Договір уступки, який фактично є неукладеним за вищезгаданих обставин.

За приписами ст. 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

За наявності підстав, передбачених законом, Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків надано право подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України (п. 13 ст.17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»).

Таким правом Національне антикорупційне бюро України також наділене в силу приписів ст.129 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, НАБУ в силу покладених на нього обов'язків та визначеної законом компетенції вживає заходів (в тому числі шляхом подання відповідного позову до суду) виключно у випадках виявлення в діях інших осіб ознак корупційного правопорушення.

Як встановлено матеріалами справи, НАБУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000001 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, отже за наявності ознак корупційного діяння Національне антикорупційне бюро України зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі шляхом подання позову тощо.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові про визнання Договору уступки недійсним в зв'язку з його неукладеністю, а також про визнання недійсним укладеного на його підставі Договору № 25 із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді реституції.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідачів, незалежно від результатів вирішення спору витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на підставі ч.2 ст.49 ГПК України покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа», Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2016 року у справі № 910/1416/16 - скасувати та прийняти нове рішення:

В задоволенні позову Національного антикорупційного бюро України до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа», Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство «Енергоринок», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги № 23 від 12.02.2015 року відмовити.

Визнати недійсним Договір № 25 від 12.02.2015 року про порядок проведення розрахунків по Договору про відступлення права вимоги № 23 від 12.02.2015 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа» (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 12, ідентифікаційний код 32113410) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (69600, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Теплична, будинок 18, ідентифікаційний код 38983006) грошові кошти в сумі 41 866 367 (сорок один мільйон вісімсот шістдесят шість тисяч триста шістдесят сім) грн. 52 коп.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Сталеварів, будинок 14, ідентифікаційний код 00130926) на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа» (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 12, ідентифікаційний код 32113410) грошові кошти в сумі 49 367 (сорок дев'ять тисяч триста шістдесят сім) грн. 52 коп.

Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/1416/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді М.А. Руденко

Л.В. Чорна