ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2016 р. Справа № 925/264/16

Господарський суд Черкаської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

із секретарем судового засідання Ковбою І.М.,

за участі представників: від позивача: ОСОБА_4 - за довіреністю,

від відповідача: ОСОБА_5 - за довіреністю,

від третьої особи не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області справу

за позовом публічного акціонерного товариства "АЗОТ"

до публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - ДП "ХІМІК" ПАТ "АЗОТ"

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "АЗОТ" звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання недійсним на підставі статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України Договору про внесення змін № 15 до Договору № 25-В/10/35/ЮО/КЛ про відкриття кредитної лінії від 10.11.2010, укладеного сторонами між собою.

В обґрунтування позову позивач вказав, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому передбачено сплату позивачем, як позичальником, комісії та процентів у розмірі, який обчислюється від суми кредитної лінії у валюті кредиту - в доларах США, тому відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" відповідачу для укладення спірного договору на зазначених умовах була необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, однак згідно офіційної інформації, розміщеної на сайті НБУ, на момент укладення спірного договору у ПАТ "СБЕРБАНК" була наявна лише ОСОБА_6 ліцензія на здійснення валютних операцій, яка не містить дозволу на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Ухвалою господарського суду від 28 квітня 2016 року задоволено клопотання ПАТ "АЗОТ" та залучено ДП "ХІМІК" ПАТ "АЗОТ" до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою від 15 червня 2016 року суд задовольнив клопотання ПАТ "АЗОТ" та призначив розгляд справи колегіально у складі трьох суддів. 15.06.2016 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Черкаської області для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Пащенко А.Д. - головуючий, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ухвалою від 16 червня 2016 року справа № 925/264/16 прийнята до провадження визначеною колегією суддів і призначена до розгляду на 07 липня 2016 року.

Ухвалою господарського суду від 07 липня 2016 року відкладено розгляд справи на 20.07.2016 у звязку із задоволенням заяви відповідача про відкладення розгляду справи та незявленням у судове засідання представників сторін і третьої особи.

20.07.2016 до початку судового засідання позивач подав клопотання про витребування письмових доказів, в якому просить витребувати у третьої особи - ДП "ХІМІК" ПАТ "АЗОТ" - письмові пояснення відносно позовних вимог позивача та відкласти у звязку з цим розгляд справи в межах строку. передбаченого ст. 69 ГПК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву повністю заперечив проти позову з мотивів його безпідставності, оскільки укладення між сторонами спірного договору та відкриття у звязку з цим кредитної лінії з подальшим наданням кредитних коштів є дією з боку ПАТ "СБЕРБАНК", вчиненою в межах переліку валютних операцій, дозвіл на здійснення яких надано ОСОБА_6 ліцензією № 198-2 від 05.11.2012, що відповідає чинному законодавству України.

Третя особа належно повідомлена про час і місце розгляду справи, однак не направила свого представника у жодне із судових засідань. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника третьої особи за наявними у справі матеріалами, оскільки явка представника третьої особи судом не визнавалася обовязковою, а направляти свого представника у судове засідання є правом третьої особи, а не обовязком.

У судовому засіданні:

представник позивача підтримав позов з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов повністю; підтримав клопотання про витребування у третьої особи пояснення у справу, оскільки дана третя особа є поручителем за виконання зобовязань по спірному договору і для повного, всебічного розгляду справи необхідно зясувати думку третьої особи, у звязку з цим просив відкласти розгляд справи;

представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилався на доводи і міркування, викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити позивачу у позові; заперечив проти задоволення клопотання позивача та відкладення розгляду справи, вважаючи це клопотання таким, що направлене на затягування розгляду справи, оскільки думка третьої особи не є доказом у справі.

У судовому засіданні 20.07.2016 оголошена вступна та резолютивна частини рішення суду на підставі статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив таке.

10 листопада 2010 року публічне акціонерне товариство "ОСОБА_7 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (ОСОБА_7) та публічне акціонерне товариство "АЗОТ" (Позичальник) уклали Договір № 25-В/10/35/ЮО/КЛ про відкриття кредитної лінії, за умовами якого ОСОБА_7 відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті (Кредитна лінія) та на підставі додаткових угод до цього Договору окремими частинами (траншами) надає Позичальнику кредитні кошти (Кредит) у порядку і на умовах. визначених цим Договором. Позичальник, у свою чергу, зобовязується використати Кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5. цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування Кредитом, виконати інші умови цього Договору та повернути Банку Кредит у терміни, встановлені цим Договором та/або додатковими угодами до цього Договору.

29 квітня 2015 року публічне акціонерне товариство "ОСОБА_7 СБЕРБАНКУ РОСІЇ", найменування якого змінено на публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК" (ОСОБА_7 за Договором, відповідач у справі) та публічне акціонерне товариство "АЗОТ" (Позичальник за Договором, позивач у справі) уклали Договір про внесення змін № 15 до Договору № 25-В/10/35/ЮО/КЛ про відкриття кредитної лінії від 10.11.2010 року (далі - спірний договір), що підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками товариств.

Умовами спірного договору передбачено зокрема таке:

Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію в доларах США, що надалі іменується "Кредитна лінія" та на підставі додаткових угод до цього Договору окремими частинами (траншами) надає Позичальнику кредитні кошти (Кредит) у порядку та на умовах, визначених цим Договором, а Позичальник зобовязується використовувати Кредит на цілі, зазначені у пункті 1.5. цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування Кредитом, а також повернути Банку кредит у терміни, встановлені цим Договором та/або додатковими угодами до цього Договору та виконати інші умови цього Договору;

з 21.05.2015 ліміт кредитної лінії складає 49 375 000 доларів США 00 центів та зменшується щомісячно, кожного 20 числа календарного місяця на 125 000 доларів США зі здійсненням останнього платежу 28 квітня 2016 року в сумі 48 000 000 доларів США 00 центів (пункт 1.2);

тип процентної ставки, яка застосовується в цьому Договорі - фіксована процентна ставка. Розмір процентної ставки за користування кредитом складає 12 % річних (пункти 1.3 та 1.3.1);

пунктом 5.1. визначено, що за відкриття та ведення позичкового рахунку згідно з пунктом 4.1 цього Договору Позичальник зобовязаний сплатити Банку комісію за відкриття та ведення позичкового рахунку в розмірі 0,25% річних від суми ліміту кредитної лінії, зазначеної в п. 1.2 цього Договору (без ПДВ);

згідно пункту 6.1. спірного договору Позичальник зобов'язується сплачувати Банку за користування Кредитом проценти у розмірі, передбаченому Договором/відповідною додатковою угодою. Проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією в валюті заборгованості.

Звертаючись із даним позовом, позивач стверджує, що оскільки умовами спірного договору передбачено сплату процентів та комісії у іноземній валюті - доларах США, що фактично є засобом платежу, а ОСОБА_6 ліцензія не містить дозволу на використання іноземної валюти як засобу платежу, тому на момент укладення спірного договору відповідач повинен був мати індивідуальну ліцензію.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на ОСОБА_6 ліцензію на здійснення валютних операцій № 198-2 від 05.11.2012, видану ПАТ "СБЕРБАНК" Національним банком України, в додатку до якої наведений перелік валютних операцій, які має право здійснювати ОСОБА_7, серед яких зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, валютні операції на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та не зазначені в абзацах другому-сімнадцятому розділу другого Положення про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.08.2011 № 281.

В процесі розгляду спору суд прийшов до висновку, що клопотання представника позивача про витребування письмових доказів не підлягає задоволенню у звязку з безпідставністю та необгрунтованістю, оскільки думка особи, яка не є стороною за спірним договором, не може бути доказом у справі, навіть якщо ця особа є поручителем за виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, дійсність якого оспорюється.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

В силу частини 1 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько - договірними зобовязаннями.

Згідно з частиною 1 статті 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Виходячи із умов спірного договору, всі розрахунки між сторонами, включаючи повернення позичальником суми кредиту, сплати процентів за кредитом, комісій, здійснюється у валюті, що відповідає валюті кредиту. За даним договором валютою кредиту є іноземна валюта - долар США.

Статтею 215 Цивільного кодексу України та частинами першою третьою, пятою і шостою статті 203 цього Кодексу визначено виключні підстави недійсності правочину та встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В статті 227 ЦК України, на яку позивач посилається у позовній заяві, вказано, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно частини 2 статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті в гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Частиною 3 статті 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як визначено в частині 2 статті 334 ГК України, банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб.

За статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон) банківський кредит - це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Статтею 3 Декрету визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Згідно положень статті 2 Декрету резиденти України мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, та здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Відповідно до статті 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання Національним банком України дозволу на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року N 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

До такого висновку у подібних правовідносинах щодо застосування Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 21 березня 2011 року.

На момент укладення спірного договору публічне акціонерне товариство "ОСОБА_7 СБЕРБАНКУ РОСІЇ" мало право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та на здійснення валютних операцій на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг на підставі ОСОБА_6 ліцензії на здійснення валютних операцій від 05.11.2012 № 198-2, виданої вказаному товариству Національним банком України.

Отже, для здійснення кредитування юридичних осіб у іноземній валюті отримання індивідуальної ліцензії не потребується, а відповідач має ОСОБА_6 ліцензію на здійснення валютних операцій, зокрема й на здійснення операцій з кредитування в іноземній валюті.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В статті 345 ГК України визначено, що кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі.

Із системного аналізу норм, що регулюють правовідносини кредиту, вбачається, що сплата позичальником процентів за користування кредитом є складовою частиною відносин кредитування, і це зобовязання позичальника необхідно розглядати у сукупності прав та обовязків сторін у вказаних правовідносинах. Отже, за наявності у відповідача ОСОБА_6 ліцензії на здійснення валютних операцій всі умови спірного договору, який відповідає умовам кредитного договору, тобто і повернення кредиту, і сплата процентів за користування кредитом у валюті кредиту - доларах США, не суперечить чинному законодавству України та відповідає приписам його норм, що регулюють вказані у цьому спорі правовідносини. Що стосується умови про сплату комісії, про яку йдеться в пункті 5.1. спірного договору та про яку зазначає позивач у позовній заяві, то в ньому відсутня умова про сплату комісії саме у валюті кредиту, а як вбачається із відзиву на позов та із доданих до нього копій платіжного доручення та меморіального ордера від 29.04.2015, комісія за управління кредитом була сплачена позивачем у гривні.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів наявність обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним, з тих підстав, що вказані позивачем у позовній заяві.

На підставі статті 49 ГПК України, у звязку з відмовою в позові, витрати на сплату судового збору покладаються на позивача і йому не відшкодовуються.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 26.07.2016

Головуючий суддя А. Д. Пащенко

Судді М.В. Дорошенко

ОСОБА_3