ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016р. Справа № 914/3231/15

За позовом:Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», м. Київ;
до відповідача:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Шегині, Мостиський р-н, Львівська обл.;
про:стягнення 174886,00 грн.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І
Представники сторін:
від позивача: від відповідача:не зявився; ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 21.09.2015р.).

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

У вересні 2015р. ПрАТ «Страхова група «ТАС» звернулася до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_1 174886,00 грн. страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.11.2015р. у справі №914/3231/15 (суддя Долінська О.З.) в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016р. рішення місцевого суду у справі №914/3231/15 залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 12.05.2016р. рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016р. у справі №914/3231/15 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду.

09.06.2016р. проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями, внаслідок якого справу №914/3231/15 передано на розгляд судді Крупнику Р.В.

Ухвалою суду від 10.06.2016р. прийнято справу № 914/3231/15 до розгляду, який призначено на 22.06.2016р. Ухвалою від 22.06.2016р. суд відклав розгляд справи на 04.07.2016р. В судовому засіданні 04.07.2016р. судом оголошено перерву до 19.07.2016р.

Представник позивача в судове засідання не зявився. Як вбачається з позовної заяви, заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.09.2011р. між позивачем (страховиком) та ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» (страхувальником) укладено договір добровільного страхування №А0244872, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортного засобу МАN, державний номер НОМЕР_1. 10.08.2012р. по вул. Заболотного у м. Києві трапилася ДТП за участі застрахованого позивачем автомобіля під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2, належний відповідачу під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП застрахований позивачем транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2012р. у справі №2601/16532/12 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні ДТП. На виконання умов договору позивачем було виплачено ПП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» 224886,00 грн. страхового відшкодування. Зважаючи на те, що на момент вчинення ДТП між позивачем та відповідачем було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності від 21.02.2012р., згідно якого ліміт відповідальності складає 50000,00 грн., позивач просить суд стягнути з відповідача 174886,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Представник відповідача в судове засідання зявився, просив суд в задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначив, що згідно додатку до договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 20.09.2011р. №А0244872, автомобіль марки MAN LE 10.150 серед застрахованих транспортних засобів відсутній, а під порядковим №199 вказаний автомобіль MAN LE 18.220; наявними є невідповідності у номері кузова автомобіля, зокрема, у договорі, акті огляду, тощо зазначено №152814 (останні цифри), натомість у відомості про ДТП останні цифри 502814; у заяві про настання страхового випадку страхувальником зазначено саме автомобіль MAN LE 18.220, а не MAN LE 10.150. Наведені обставини на думку відповідача, викликають сумнів, що застрахований позивачем транспортний засіб і автомобіль, який потрапив у ДТП є одним і тим самим. Крім цього, дата оцінки пошкодженого автомобіля у Звіті SL №18174 відображена 10.08.2012р., в той час як договір на проведення оцінки укладено між АТ «СГ «ТАС», ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» і експертною компанією «Укравтоекспертиза» 21.08.2012р.; у графі Звіту «виконавець оцінки» значиться: СПД ОСОБА_6, Франчайзинг партнер ПП «ЕК «Укравтоекспертиза», а сам Звіт підписаний оцінювачем ОСОБА_7 Крім цього, з Акту огляду транспортного засобу вбачається, що обстеження автомобіля здійснювалося лише 22.08.2012р., при то, що ДТП відбулася ще 10.08.2012р. Також представник відповідача відмітив, що всупереч п. 12.5.11 договору 20.09.2011р. №А0244872 огляд транспортного засобу проводився без запрошення і повідомлення інших учасників; більше того, рахунок-фактура не може бути підставою для визначення розміру страхового відшкодування, а таким є виключно акт приймання-передачі ЗТЗ. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки даному випадку не виникло нового зобовязання, а відбулася заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передав позивачу (страховику) своє право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, а тому перебіг позовної давності розпочинається з моменту настання страхового випадку 10.08.2012р., а не з моменту виплати страхового відшкодування 25.01.2013р.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.09.2011р. між позивачем (страховиком) та ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» (страхувальником) укладено договір добровільного страхування №А0244872, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортного засобу МАN LE 18.220, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, 2005 року випуску.

Як свідчать відомості про ДТП №9052761, 10.08.2012р. на вул. Заболотного у м. Києві трапилася ДТП за участі автомобіля МАN, державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 (належного ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед») та автомобіля МАN, державний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_8 (належного ФОП ОСОБА_1Б.).

Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2012р. у справі №2601/16532/12, гр. ОСОБА_8 визнано винним у спричиненні 10.08.2012р. ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на момент ДПТ, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля МАN, державний номер НОМЕР_4 була застрахована позивачем на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів від 21.02.2012р. Разом з тим, судом також встановлено, що на день ДТП, гр. ОСОБА_8 перебував у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_1 на посаді водія-експедитора.

На підставі Звіту про оцінку колісного транспортного засобу SL №18174, виконаного експертом ПП «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» ОСОБА_9 визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля МАN, державний номер НОМЕР_1 239176,15 грн.

03.12.2012р. до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування звернулося ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед», відповідно до якої просило здійснити виплату страхового відшкодування за наслідком ДТП (котра відбулася 10.08.2012р. за участі транспортного засобу МАN, державний номер НОМЕР_1) на рахунок СТО (ФОП ОСОБА_10М.).

08.01.2013р. ПрАТ «Страхова група «ТАС» проведено розрахунок страхового відшкодування та складено відповідний страховий акт, яким ДТП від 10.08.2012р. визнано страховим випадком та прийнято рішення про виплату ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» страхового відшкодування у розмірі 224886,00 грн.

Як свідчить наявний в матеріалах справи Акт надання послуг №108 від 25.01.2013р., вартість відновлювального ремонту (в т.ч. запчастин) становить 224886,00 грн.

Факт перерахування позивачем 224886,00 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_10 в якості страхового відшкодування ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед», підтверджується платіжним дорученням №75955 від 25.01.2013р.

Позивач стверджує, що у звязку з виплатою власнику застрахованого автомобіля страхового відшкодування, до нього в порядку ст. 993, 1172, 1187, 1191, 1192 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за спричинені збитки, тому 09.01.2014р. на адресу останнього було скеровано вимогу про виплату страхового відшкодування. Оскільки в добровільному порядку така виконана не була, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях по справі.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Приписами ст. 27 Закону України «Про страхування», 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Таким чином, виплативши власнику пошкодженого у ДТП автомобіля МАN, державний номер НОМЕР_1 страхове відшкодування, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як відповідальної за збитки особи сплатити таке відшкодування в розмірі 174886,00 грн. (за мінусом 50000,00 грн. ліміту.

Зі змісту постанови ВГС України від 12.05.2016р. у справі №914/3231/15 вбачається, що направляючи справу на новий розгляд до господарського суду Львівської області, судом першої інстанції з метою прийняття правильного та законного рішення слід зясувати питання невідповідності моделі та номеру кузова пошкодженого у ДТП автомобіля марки МАN, державний номер НОМЕР_1, зазначених у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, додатку до договору та ін. наявних в матеріалах справи документах, а також визначити характер правовідносин, які склалися між сторонами.

У звязку з наведеним, суд зазначає наступне.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АІС 244161 від 06.02.2009р. на автомобіль MAN, державний номер НОМЕР_1, модель такого автомобіля вказана як 10.150, номер кузова НОМЕР_3, рік випуску 2005, колір червоний.

Аналогічна модель вказана у Звіті про оцінку КТЗ SL №18174, актах огляду КТЗ від 22.08.2012р., акті надання послуг від 25.01.2013р. Номер кузова автомобіля MAN, державний номер НОМЕР_1, який зазначений у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу відповідає номеру, який вказаний у довідці про ДТП від 06.09.2012р., Звіті про оцінку КТЗ SL №18174, акті огляду КТЗ.

Натомість, як вбачається з додатку №1 до договору добровільного страхування наземного транспорту ВВ/21 №А0244872 від 20.09.2011р. (Переліку транспортних засобів, котрі підлягають страхуванню за даним договором), під 199 значиться автомобіль MAN LE 18.220, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, 2005 року випуску, червоного кольору.

У відомості про ДТП, модель автомобіля MAN, державний номер НОМЕР_1 вказана як 10.150, а номер кузова (останні шість цифр) 502814, така ж модель автомобіля (але не кузова) зазначена ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» у заяві про виплату страхового відшкодування.

При цьому, у всіх наявних матеріалах справи, державний номер автомобіля MAN зазначений вірно АІ4903СВ.

Більше того, згідно Довідки ВДАІ Голосіївського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 06.09.2012р., автомобілем, який внаслідок ДТП від 10.08.2012р. отримав механічні пошкодження є автомобіль марки MAN 10.150, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_5.

Оцінюючи твердження позивача про помилковість зазначення у договорі моделі застрахованого автомобіля 18.220 замість 10.150 та останніх шість цифр номеру кузова у відомості про ДТП, суд зазначає про обґрунтованість таких тверджень, оскільки незважаючи на виявлені неточності у зазначення номеру кузова у відомості про ДТП та моделі автомобіля у договорі, наведені вище докази у своїй сукупності дають суду достатню процесуальну можливість ідентифікувати та встановити, що пошкодженим 10.08.2012р. в результаті ДТП являвся саме автомобіль MAN 10.150, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3.

Таким чином, посилання відповідача на неправильне зазначення номеру моделі та кузова, як ознаку, котра свідчить про пошкодження у ДТП іншого автомобіля, судом відхиляються як безпідставні.

Виконуючи вказівки ВГС України щодо визначення характеру спірних правовідносин між сторонами, господарський суд зазначає наступне.

В даному випадку, спір виник між позивачем та відповідачем щодо відшкодування витрат, понесених ПрАТ «Страхова група «ТАС» у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень ст. ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування».

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

З наведеного можна зробити наступні висновки:

1. Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди.

2. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ПрАТ «Страхова група «ТАС», виплативши страхове відшкодування потерпілому ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед» за договором добровільного страхування №А0244872 від 20.09.2011р., отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ФОП ОСОБА_1, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність автомобіля МАN, державний номер НОМЕР_4, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

Позивач реалізував своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до відповідача, оскільки згідно п. 11.3.13. договору договором добровільного страхування №А0244872 від 20.09.2011р., страхувальник (ІП «Кока-кола Беверіджес Україна Лімітед») надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 512, 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», а не ст. 1191 ЦК України.

Суд зазначає, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема, виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 ЦК України). Натомість в силу положень ч. 1 ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку, тобто з 10.08.2012р.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015р. у справі №3-303гс15, від 18.05.2016р. у справі №6-2809цс15, від 23.03.2016р. у справі №6-2598цс15, від 17.02.2016р. у справі №6-2471цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 128-11 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд відхиляє покликання представника позивача на постанову Верховного Суду України від 07.08.2012р. у справі №12/07, оскільки після прийняття вказаної постанови, правова позиція Верховного Суду України з приводу обчислення строку позовної давності у такій категорії спорів змінилася та відображена у вище вказаних постановах.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, в силу положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, суд зазначає про обґрунтованість позовних вимог, однак у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності (про пропуск якої заявлено відповідачем у поясненнях вх. №28272/16 від 04.07.2016р.) для звернення до суду з даним позовом, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно ст. 49 ГПК України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 43, 12, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 28.07.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.