КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа№ 910/1688/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко О.В.

ОСОБА_1

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 дов. № 9 від 17.02.2016р.

ОСОБА_3 дов. № 11 від 17.02.2016р.

від відповідача: ОСОБА_4 дов. № 118 від 15.01.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Новагріс на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016р.

у справі № 910/1688/16 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Новагріс

до Публічного акціонерного товариства Перший Український

ОСОБА_5

про визнання недійсними додаткових угод та визнання поруки

припиненою

В судовому засіданні 22.06.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Новагріс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5» про визнання недійсними додаткових угод № 4 від 16.09.2015р., № 5 від 24.09.2014р. та визнання поруки припиненою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на порушення при укладенні додаткових договорів №4 від 16.09.2014р. та №5 від 24.09.2014р. до договору поруки № 1.12.-43/44/45/П-5 від 29.05.2012р. положень ч. 3 ст. 238 ЦК України, що є підставою, на думку позивача, для їх недійсності.

Поруку за договором поруки № 1.12.-43/44/45/П-5 від 29.05.2012р. позивач просить визнати припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України у звязку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, та зазначав, що при укладенні додаткових угод до договору поруки сторонами були дотримані вимоги чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2016р. у справі №910/1688/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним зясуванням фактичних обставин справи, оскільки:

- беручи до уваги позицію ВСУ у справі № 3-31гс11, господарський суд мав би оцінити обставини, що вплинули на виникнення правовідносин у справі №3-31гс11 та спірні правовідносини у даній справі, адже останні не є подібними, оскільки мають різні підстави виникнення, а тому посилання на постанову ВСУ від 16.05.2011р. є помилковим;

- наслідком порушення ОСОБА_6 приписів ст. 238 ЦК України в частині представлення інтересів ТОВ «Укрхорс», як позичальника, та ТОВ «Новагріс», як поручителя, визначає визнання додаткових угод № 4 від 16.09.2014р. та № 5 від 24.09.2014р. до договору поруки недійсними;

- суд проігнорував наведені факти та дійшов помилкового висновку, що при укладенні спірних додаткових угод, представник ТОВ «Новагріс» ОСОБА_6 не діяла ні в своїх інтересах, ні в інтересах іншої особи, а просто виконувала рішення загальних зборів учасників товариства;

- судом не досліджувались та не встановлювались можливості відповідності ТОВ «Новагріс» та ТОВ «Укрхорс» критеріям повязаності осіб, що давали б можливість припустити наявність між ними відносин, що впливають на умови або економічні результати їх діяльності;

- відповідно до додаткових угод № 12 від 16.09.2014р. до кредитного договору та № 13 від 24.09.2014р. до кредитного договору внесено зміни до розділу «період користування кредитом», яким збільшено строк користування кредитом, збільшено суму кредитування до 585 473 557, 03 грн. Наведені зміни до кредитного договору призвели до зміни зобовязання, забезпеченого порукою, та відповідно до збільшення обсягу відповідальності поручителя;

- згоди на збільшення обсягів відповідальності, визначених додатковими угодами № 12 від 16.09.2014р., № 13 від 24.09.2014р. ТОВ «Новагріс» не надавало, а додаткові угоди № 4 від 16.09.2014р, № 5 від 24.09.2014р. до договору поруки, є такими, що суперечать вимогам закону, відтак, на думку апелянта, порука є такою, що підлягає припиненню.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 20.04.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тарасенко К.В.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.04.2016р., у зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 01.06.2016р.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 01.06.2016р. у відповідності до ст. 77 ГПК України оголошено перерву на 22.06.2016р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.06.2016р. підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.06.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.05.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Перший Український ОСОБА_5» (відповідач, кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новагріс» (позивач, поручитель за договором) укладено договір поруки № 1.12-43/44/45/11-5 (надалі договір поруки), відповідно до п. 1.1 якого за цим договором поручитель поручається перед кредитором за виконання боржниками1, 2, 3 (Товариством з обмеженою відповідальністю "Мірум Менеджмент", Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрселко", Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрхорс") зобовязань вказаних в ст. 2 цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору порукою за договором забезпечується виконання наступних зобовязань боржників перед кредитором:

- зобовязань, що випливають з кредитного договору № 1.12.43 від 29.05.2012р. зі змінами та доповненнями до нього, укладеного з боржником 1, а саме: повертати кредит в розмірі еквівалентному 10 000 000, 00 дол. США не пізніше ніж в останній день закінчення відповідного періоду користування кредиту, встановленого умовами кредитного договору, але в будь якому разі, повернути кредит не пізніше 28.05.2015р.; сплачувати проценти щомісячно не пізніше 1 банківського дня, наступного за 10 числом кожного місяця в розмірі встановленого кредитним договором; сплачувати комісію у порядку та розмірі встановленому кредитним договором; сплачувати пеню у порядку та розмірі встановленому кредитним договором; сплачувати/компенсувати кредитору витрати у порядку та розмірі встановленому кредитним договором (п. п. 2.1.1, 2.1.1.2 п. 2.1. ст. 2 договору поруки).

- зобовязань, що випливають з кредитного договору № 1.12.-44 від 29.05.2012р., із змінами та доповненнями до нього, укладеного з боржником 2, а саме: повертати кредит у розмірі еквівалентно 10 000 000, 00 дол. США не пізніше ніж в останній день закінчення відповідного періоду користування кредиту, встановленого умовами кредитного договору, але в будь-якому разі, повернути кредит не пізніше 28.05.2015р.; сплачувати проценти щомісячно не пізніше 1 банківського дня, наступного за 10 числом кожного місяця в розмірі встановленого кредитним договором; сплачувати комісію у порядку та розмірі встановленому кредитним договором; сплачувати пеню у порядку та розмірі встановленому кредитним договором; сплачувати/компенсувати кредитору витрати у порядку та розмірі встановленому кредитним договором (п. 2.1.2. п. 2.1. ст. 2 договору поруки).

- зобовязань, що випливають з кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р., із змінами та доповненнями до нього, укладеного з боржником 3, а саме: повертати кредит в розмірі еквівалентному 10 000 000, 00 дол. США не пізніше ніж в останній день закінчення відповідного періоду користування кредиту, встановленого умовами кредитного договору, але в будь якому разі, повернути кредит не пізніше 28.05.2015р.; сплачувати проценти щомісячно не пізніше 1 банківського дня, наступного за 10 числом кожного місяця в розмірі встановленого кредитним договором; сплачувати комісію у порядку та розмірі встановленому кредитним договором; сплачувати пеню у порядку та розмірі встановленому кредитним договором; сплачувати/компенсувати кредитору витрати у порядку та розмірі встановленому кредитним договором (п. 2.1.3. п. 2.1. ст. 2 договору поруки).

Пунктом 2.2. договору поруки сторони погодили, що у разі внесення змін до договору, з якого випливає зобовязання, що мають наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобовязання в розрізі таких змін за умови, якщо поручитель письмово погодився із такими змінами у зобовязанні.

Згідно п. п. 5.1.6. п. 5.1. ст. 5 договору поруки поручитель за цим надає кредитору наступні запевнення та гарантії, що, зокрема, рішення про укладання цього договору прийняте відповідними органами управління згідно їх компетенції, визначеної установчими документами поручителя.

З преамбули договору поруки вбачається, що з боку позивача договір підписано ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності № 1 від 23.05.2012р. та рішення Загальних зборів (учасників) поручителя (протокол № 23/05/12 від 23.05.2012р.), та засвідчено круглою печаткою позивача.

В подальшому сторонами укладалися додаткові угоди до договору поруки:

- додаткова угода № 1 від 19.02.2013р., якою викладено п. 2.1.1.1. 2.1.1.4., 2.1.2.1. 2.1.2.4, 2.1.3.1 2.1.3.4. договору в іншій редакції, підписана з боку поручителя ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності № 1 від 23.05.2012р. та рішення Загальних зборів учасників поручителя (протокол № 28/01/13 від 28.01.2013р.);

- додаткова угода № 2 від 25.07.2013р., якою викладено розділ "визначення термінів", п. 2.1. та п. 6.1. договору поруки в іншій редакції, підписана з боку поручителя ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності № 1 від 01.07.2013р. та рішення Загальних зборів учасників поручителя (протокол № 01/07/13 від 01.07.2013р.);

- додаткова угода № 3 від 12.06.2014р., якою викладено п. 2.1.1.1. 2.1.1.2. договору в іншій редакції, підписана з боку поручителя ОСОБА_8, який діяв на підставі статуту та рішення Загальних зборів учасників поручителя (протокол № 10-06-Н від 10.06.2014р.);

- додаткова угода № 4 від 16.09.2014р., якою викладено п. 2.1.1.1. 2.1.1.2. договору в іншій редакції, підписана з боку поручителя ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності № 1 від 07.07.2014р. та рішення Загальних зборів учасників поручителя (протокол № 09-09-Н від 09.09.2014р.);

- додаткова угода № 5 від 24.09.2014р., якою викладено п. 2.1.1.1. договору поруки в іншій редакції, підписана з боку поручителя ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності № 1 від 07.07.2014р. та рішення Загальних зборів учасників поручителя (протокол № 09-09-Н від 19.09.2014р.).

В додатковій угоді № 4 від 16.09.2014р. до спірного договору поруки поручитель зобовязався, зокрема: повертати кредит в розмірі, еквівалентному 543 487 232, 34 грн. наступним чином: частину кредиту у розмірі еквівалентному 188 938 461, 09 грн. не пізніше 20.09.2014р., частину кредиту у розмірі еквівалентному 354 548 771, 24 грн. не пізніше ніж в день закінчення відповідного періоду користування кредитом, встановленого умовами кредитного договору, але в будь-якому разі повернути кредит не пізніше 28.05.2015р.; сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно не пізніше одного банківського дня, наступного за 10 числом кожного місяця, за ставкою 13, 0 %, а у випадках передбачених кредитним договором у розмірі 15, 25 %, якщо кредитні кошти надані у валюті долари США та за ставкою 18% або 18, 5 %, якщо кредитні кошти надані у валюті гривня.

Пунктом 1.2. додаткової угоди № 4 до договору поруки сторони погодили, що поручитель запевняє та гарантує повне ознайомлення з кредитним договором № 1.12.- 45 від 29.05.2012р. із всіма змінами та доповненнями до нього та погоджується забезпечувати його виконання солідарно з боржником.

В додатковій угоді № 5 від 24.09.2014р. до спірного договору поруки поручитель зобовязався, зокрема: повертати кредит в розмірі, еквівалентному 585 473 557, 03 грн. наступним чином: частину кредиту у розмірі, еквівалентному 209 931 623, 44 грн. не пізніше 01.10.2014р., частину кредиту у розмірі, еквівалентному 375 541 933, 59 грн. не пізніше ніж в день закінчення відповідного періоду користування кредитом, встановленого умовами кредитного договору, але в будь якому разі, повернути кредит не пізніше 28.05.2015р.

Пунктом 1.2. додаткової угоди № 5 до договору поруки сторони погодили, що поручитель запевняє та гарантує повне ознайомлення з кредитним договором № 1.12.- 45 від 29.05.2012р. із всіма змінами та доповненнями до нього та погоджується забезпечувати його виконання солідарно з боржником.

Додаткові угоди № 4 від 16.09.2014р. та № 5 від 24.09.2014р. від імені позивача підписані ОСОБА_6 та скріплені круглою печаткою позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Новагріс".

Як вбачається з довіреності № 1 від 07.07.2014р. (копія якої надана відповідачем та наявна в матеріалах справи (а. с. 167), Товариство з обмеженою відповідальністю "Новагріс" в особі директора ОСОБА_8 уповноважило ОСОБА_6 представляти інтереси товариства при укладенні договорів поруки з Публічним акціонерним товариством "Перший Український ОСОБА_5" на умовах визначених на його розсуд, яким забезпечується виконання зобовязань юридичних осіб, в тому числі ТОВ "Укрхорс".

Для виконання вказаних в довіреності функцій ОСОБА_6 було надано право на укладення та підписання відповідних договорів поруки та усіх додатків, додаткових правочинів, специфікацій до них на умовах, узгоджених з ПАТ «ПУМБ».

Відповідно до п. 6.2.12 статуту позивача (в редакції, зареєстрованій 18.08.2011 за № 2000120) до виключної компетенції Зборів учасників товариства належить надання попередньої згоди на укладення договорів, вчинення правочинів та інших дій директором у випадках, передбачених статутом.

Згідно п. 7.10 вказаної редакції статуту директор вважається зацікавленим в укладенні відповідного правочину у разі, якщо він/вона: (1) є однією із сторін такого правочину; чи (2) бере участь у правочині як представник або посередник; чи (3) отримує комісійну винагороду від товариства або однієї із сторін правочину; чи (4) внаслідок такого правочину придбає майно; чи (5) є повязаною особою юридичної особи, яка є стороною правочину або бере участь у правочині як представник чи посередник або отримує комісійну винагороду від товариства чи від особи, що є стороною правочину, або внаслідок такого правочину придбає майно.

Рішення про укладення товариством правочину, щодо якого є зацікавленість директора, приймається зборами учасників (п. 7.11. статуту).

Як встановлено судом, до кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р. (зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс" по якому забезпечені вищевказаним договором поруки) його сторонами неодноразово вносилися зміни, в тому числі 16.09.2014р. укладено додаткову угоду № 12 до даного кредитного договору; 24.09.2014р. укладено додаткову угоду № 13 до даного кредитного договору; 26.09.2014р. укладено додаткову угоду № 14 до даного кредитного договору.

Зазначені додаткові угоди були підписані з боку позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс" ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності № 1 від 07.07.2014р. та рішення загальних зборів учасників позичальника (протокол № 09-09-УХ від 09.09.2014р., протокол №19/09-УХ від 19.09.2014р., протокол № 09-09-УХ від 09.09.2014р. відповідно), та скріплені круглою печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс".

Додатковими угодами № № 12, 13, 14 до кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р. були змінені умови кредитного договору в частині збільшення розміру кредиту, строків його повернення та відсоткової ставки за кредитом.

Як вбачається з довіреності № 1 від 07.07.2014р. (копія якої надана відповідачем та наявна в матеріалах справи), Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрхорс" в особі директора ОСОБА_9 уповноважило ОСОБА_6 представляти інтереси товариства при укладенні договорів про надання фінансування з Публічним акціонерним товариством "Перший Український ОСОБА_5" на умовах визначених на її розсуд.

Для виконання вищевказаних функцій ОСОБА_6 надано право на укладення та підписання договорів про надання фінансування відповідних договорів поруки та усіх додатків, додаткових правочинів, специфікацій до них на умовах, узгоджених із ПАТ «ПУМБ».

Як вбачається з "Переліку підприємств (юридичних осіб) групи позичальника", зазначеного в розділі "Терміни" кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р., Товариство з обмеженою відповідальністю "Новагріс" (поручитель за договором поруки) входить до групи позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс".

Як стверджує позивач, підписання уповноваженою особою ОСОБА_6, з боку позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс" та одночасно поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Новагріс" додаткових угод №№ 12, 13, 14 до кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р. та додаткових угод №№ 4, 5 до договору поруки в частині збільшення зобовязань за такими договорами, свідчить про укладення представником юридичної особи договорів в інтересах іншої юридичної особи, в даному випадку в інтересах позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс", що суперечить положенням ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними додаткової угоди № 4 від 16.09.2014р. до договору поруки № 1.12-43/44/45/П-5 від 29.05.2012р., додаткової угоди № 5 від 24.09.2014р. до договору поруки № 1.12-43/44/45/П-5 від 29.05.2012 та про визнання припиненою поруки, визначеної договором поруки № 1.12-43/44/45/П-5 від 29.05.2012р.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Статтею 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (ч. 3 ст. 92 ЦК України).

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За змістом ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Таким чином, частина 3 статті 238 ЦК України встановлює заборону на вчинення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені кількох контрагентів (вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 16.05.2011р. у справі N 3-31гс11).

При цьому, згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, додаткові угоди №№ 12, 13, 14 до кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р. з боку позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрхорс" та додаткові угоди № 4, 5 до договору поруки, яким забезпечуються зобовязання позичальника за вказаним кредитним договором, з боку поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Новагріс" підписані одним і тим самим уповноваженим представником ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреностей від ТОВ "Укрхорс" та ТОВ "Новагріс", а також на підставі рішень загальних зборів учасників ТОВ "Укрхорс" та ТОВ "Новагріс".

При цьому посилання директора ТОВ «Новагріс» ОСОБА_10 в своїх письмових поясненнях б/н від 24.03.2016р. про відсутність в отриманому реєстрі довіреностей факту видачі попереднім директором ОСОБА_8 довіреності № 1 від 07.07.2014р. на представника ОСОБА_6, не свідчать про невидачу такої довіреності ОСОБА_6, оскільки саме на підставі такої довіреності (копія є в наявності у Банку відповідача у справі) та рішення загальних зборів остання вчиняла оскаржувані правочини.

Статутом позивача питання щодо укладання правочинів, в яких директор вважається зацікавленим, віднесено до компетенції загальних зборів учасників. З текстів додаткових угод № № 4, 5 до договору поруки вбачається, що вони укладалися, в тому числі, на підставі рішень загальних зборів позивача.

Укладені представником додаткові угоди №№ 12, 13, 14 до кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р. з боку позичальника - ТОВ "Укрхорс" скріплені круглою печаткою ТОВ "Укрхорс".

Укладені представником додаткові угоди № № 4, 5 до договору поруки з боку поручителя ТОВ "Новагріс" скріплені круглою печаткою ТОВ "Новагріс".

Жодних доказів, з яких би вбачалося, що в період укладення спірних додаткових угод мала місце крадіжка та/або втрата круглої печатки позивача матеріали справи не містять.

Також, із тексту кредитного договору № 1.12.-45 від 29.05.2012р. вбачається, що поручитель входить до групи підприємств позичальника, тобто поручитель (позивач) та позичальник (відповідач) є повязаними особами.

Тобто укладенням кредитного договору позичальник прямо зазначив перелік підприємств, що входять до його групи, а згідно із п. 5.1.1. договору поруки, додаткові угоди за яким оскаржуються, поручитель запевняє, що повністю ознайомився з договорами, з яких випливає зобовязання, і всі умови цих договорів йому зрозумілі.

Таким чином, знаходження позивача в групі підприємств позичальника прямо встановлено умовами укладених договорів та не потребує додаткового зясування.

З наявних матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірних додаткових угод представник позивача (поручителя) не діяв ні в своїх інтересах, ні в інтересах іншої особи, а лише виконував рішення загальних зборів учасників позивача вищого органу управління товариства.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України встановлена заборона саме на вчинення правочину, в якому один представник одночасно (з обох сторін одного правочину) виступає від імені контрагентів.

Оскаржувані додаткові угоди були укладені одним і тим самим представником від позичальника та від позивача, проте сторонами у них є ОСОБА_5 та Позичальник, Банк і Позивач (поручитель) відповідно, тобто представниками сторін в договорах в усіх випадках виступали різні особи.

У звязку з цим, доводи позивача (апелянта) про те, що спірні угоди не відповідають положенню ч. 3 ст. 238 ЦК України є безпідставними.

Дані висновки цілком кореспондуються з висновком ВСУ у постанові від 16.05.2011р. у справі № 3-31гс11 та від 23.09.2014р. у справі № 110гс14.

Наведена позивачем практика ВГСУ у справі № 910/17680/13 не може бути застосована при прийнятті рішення у даній справі, оскільки правовідносини, які наведені в постанові ВГСУ № 910/17680/13 базується на трьохсторонньому договорі поруки, в якому один представник одночасно виступає від імені позичальника та поручителя, а не двостороннього, як у даній справі, де представник позивача не є представником банку.

Посилання апелянта в обґрунтування своєї позиції на судову практику - постанови ВГСУ від 13.03.2012р. у справі № 10/5007/89/11 та від 20.10.2015р. у справі № 924/613/15 не можуть бути покладені в основу рішення у даній справі, оскільки у справі № 10/5007/89/11 вирішувались питання про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, укладених директором позичальника, який же і укладав кредитний договір, а у справі № 924/613/15 вирішувалось питання про визнання недійсним додатка до договору на перевезення вантажів і в цій справі особа 4 була засновником ПП «Нафтогруп» і одночасно представником ТОВ ТД «Енергія», а тому зазначені вище правовідносини не є подібними до тих, які встановлені у даній справі.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що при укладенні додаткових угод №№ 4, 5 до договору поруки не були порушені приписи ч. 3 ст. 238 ЦК України та що такі угоди укладені з дотриманням вимог діючого законодавства України, відповідно відсутні підстави для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними.

За своєю правовою природою договір № 1.12-43/44/45/П-5 від 29.05.2012р. є договором поруки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 49 ЦК України.

Майново-господарські зобовязання між субєктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ЦК України), при цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, позивач вважає поруку припиненою у звязку зі збільшенням обсягів відповідальності за кредитним договором без його згоди (як поручителя), однак вказані обставини не підтверджуються матеріалами справи, оскільки наявні копії додаткових угод № № 4, 5 до договору поруки свідчать про згоду позивача на зміну зобовязань позичальника ТОВ "Укрхорс", визначених кредитним договором № 1.12.-45 від 29.05.2012р. зі змінами та доповненнями до нього, у звязку з чим відсутні правові підстави для визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання додаткових угод № 4 та № 5 недійсними та визнання поруки припиненою.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та повністю спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, висновки місцевого господарського суду відповідають встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 29.03.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Новагріс на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016р. у справі №910/1688/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016р. у справі №910/1688/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1688/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.В. Тищенко

ОСОБА_1