ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2016 р.Справа № 922/3479/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології обладнання", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Барвінок", м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № б/н від 02.06.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. б/н від 25.01.2016 року); ОСОБА_3 (дов. б/н від 25.01.2016 року).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технології Обладнання" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Барвінок" (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 40 595,02 грн. ( з яких: 20 734, 54 грн. сума пені; 19 860, 48 грн. - сума 3 процентів річних із урахуванням заяви вх. № 22120 від 6.07.2016 року) та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору № 36 від 25.04.2015 року в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

У межах строків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи неодноразово відкладався.

У судовому засіданні 20.07.2016 року оголошено перерву до 22.07.2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.07.2016 року виправлено технічну описку на 1-й сторінці, в 4-му та 5-му абзаці описової частини ухвали суду від 12.07.2016 року у справі № 922/3479/15.

7.07.2015 року відповідач через канцелярію суду надав заяву у якій зазначає, що відповідно до ухвали господарського суду Харківської області від 18.06.2015 року у справі № 922/3479/15 прийнято до розгляду позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Технології Обладнання". Як доказ сплати судового збору позивачем надано 3 платіжних доручення: від 05.05.2015 року на суму 17 315, 34 грн.; від 13.05.2015 року на суму 1 562,41 грн. та від 15.06.2015 року на суму 1 324,09 грн. На думку відповідача, позивач звертаючись до суду з даним позовом не надав доказів сплати судового збору у повному обсязі, оскільки надане у якості доказу сплати судового збору платіжне доручення від 05.05.2015 року вже було використано у якості доказу оплати судового збору у іншій справі, а саме у справі № 922/5966/15.

Таким чином, за твердженнями відповідача позовна заява підлягає поверненню позивачу (т. 1, а.с. 70-71).

16.07.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 28678 у якому просить суд припинити провадження у справі № 922/3479/15. На думку відповідача, позивач повторно звернувся до суду зі спором між тими сторонами, про той же предмет із тих же підстав що і у справі № 922/5966/14 (т. 1, а.с. 103).

22.07.2016 року відповідач через канцелярію суду надав відзив вх. № 2460 на позовну заяву у якому заперечує у повному обсязі проти суми позовних вимог заявлених позивачем до стягнення та просить суд застосувати строк позовної давності.

На думку відповідача позивачем пропущено строк позовної давності у зв'язку із тим що заяву вх. № 22120 про стягнення пені та 3 процентів річних було надано до суду 6.07.2016 року, тому на думку відповідача, нарахування пені у відповідності до вимог статті 232 Господарського кодексу України припиняються, а саме: пункт 3.3.3. - 15.04.2015 року; пункт 3.3.4. - 25.05.2015 року; пункт 3.3.5.- 25.06.2015 року та пункт 3.3.6. - 25.07.2015 року у зв'язку із чим просить суд відмовити задоволенні позовних вимог.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі із підстав у наданих до суду пояснень ( із урахуванням заяви вх. № 22120 від 6.07.2016 року про зменшення позовних вимог) та просив суд позов задовольнити.

Присутні у судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували у повному обсязі із підстав викладених у наданому до суду відзиві та просили суд відмовити у задоволенні позовних, а також підтримали заявлені клопотання про повернення позовної заяви та про припинення провадження у справі та про застосування строку позовної давності щодо нарахування пені.

Суд, розглянувши заяву вх. № 27 483 відповідача про повернення позову, із підстав несплати позивачем у повному обсязі судового збору, заслухавши думку присутніх у судовому засіданні представників сторін з приводу вказаної заяви, дійшов висновку про відмову в її задоволенні, як в необґрунтованій. Оскільки відповідно до пункту 3.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо передбачені у пунктах 2, 3, 4, 5 і 6 частини першої статті 63 ГПК підстави повернення позовної заяви виявлено господарським судом після прийняття позовної заяви до розгляду, справа підлягає розглядові по суті. У разі необхідності розгляд справи може бути відкладено (стаття 77 ГПК), зокрема, з метою: одержання необхідних доказів чи обґрунтованого розрахунку стягуваної (оспорюваної) суми; надіслання відповідачеві чи іншим особам, які беруть участь у справі, копій позовних матеріалів. Повне найменування і поштові адреси сторін може бути з'ясовано безпосередньо у судовому засіданні. Не сплачені у встановленому порядку та розмірі суми судового збору можливо стягнути за результатами розгляду справи.

Щодо клопотання вх. № 28678 відповідача про припинення провадження у справі (т.с. 1 а.с. 106) із підстав того, що позивач звернувся до господарського суду із тим же позовом, між тими сторонами, про той же предмет із тих же підстав що і у справі № 922/5966/14, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, як в необґрунтованому та такому, що ґрунтується на довільному тлумаченні відповідачем 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, тому підстави для припинення провадження у даній справі № 922/3479/15 у господарського суду відсутні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні у матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.07.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

25.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технології обладнання" (далі-позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Барвінок" (далі -відповідач, покупець) було укладено договір № 36 (т. 1, а.с. 16-17).

Підпунктом 5.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту підписання даного договору та діє до 31.12.2014 року, але до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором.

Відповідно до пункту 1.1. договору, в порядку та на умовах, передбачених договором, постачальник зобов'язався поставити (передати у власність) покупцю обладнання згідно Специфікації №1 до даного договору (надалі іменоване - обладнання), а покупець зобов'язався прийняти обладнання та сплатити постачальнику ціну договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору термін поставки обладнання по Специфікації №1 до 10 вересня 2014 року за умови виконання покупцем пункту 3.3. даного Договору.

Сторонами, відповідно до пункту 3.1. договору, було узгоджено ціну договору, яка дорівнює 1 181 594,00 грн (т. 1, а.с. 16).

Пунктом 3.3. договору сторони погодили що, оплата ціни договору здійснюється покупцем в такі строки:

3.3.3. покупець здійснює доплату у розмірі 12,5 % від вартості обладнання згідно специфікації № 1 до 15.10.2014 року у сумі 147 699,25 грн., що еквівалентно сумі в 9 163,68 euro;

3.3.4. покупець здійснює доплату у розмірі 12,5 % від вартості обладнання згідно специфікації № 1 до 25.11.2014 року у сумі 147 699,25 грн., що еквівалентно сумі в 9 163,68 euro;

3.3.5. покупець здійснює доплату у розмірі 12,5 % від вартості обладнання згідно специфікації № 1 до 25.15.2014 року у сумі 147 699,25 грн., що еквівалентно сумі в 9 163,68 euro;

3.3.6. покупець здійснює доплату у розмірі 12,5 % від вартості обладнання згідно специфікації № 1 до 25.01.2015 року у сумі 147 699,25 грн., що еквівалентно сумі в 9 163,68 euro.

Пунктом 3.4. договору сторони узгодили, що оплата проводиться у національній валюті України в безготівковій формі.

Додатковою угодою №1 від 19.08.2014 року сторони погодили, специфікацію № 1 до договору №36 від 25.04.2014 року викласти у новій редакції .

Як зазначає позивач, свої зобовязання за даним договором від виконав у повному обсязі, про що свідчать підписані сторонами видаткові накладні (т. 1, а.с. 19-43).

Як зазначає позивач, рішенням суду від 09.02.2016 року у справі № 922/5966/14 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Технології обладнання" задоволено частково. У зв'язку із несплатою відповідачем суми боргу стягнутої рішенням суду у справі № 922/5966/14 позивачем на суму заборгованості згідно наданого розрахунку (т. 1. а.с. 220-221) нараховані відповідачу 20 734, 54 грн. - пені та 19 860, 48 грн. - 3 проценти річних (із урахуванням заяви вх. № 22120 ).

Отже, предмет спору у даній справі становить вимога позивача про стягнення із відповідача 20 734, 54 грн. - пені та 19 860, 48 грн. - 3 проценти річних нарахованих відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 220-221).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказані норми кореспондуються з положеннями частин 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина 2 статті 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов'язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення із відповідача 19 860, 48 грн. - 3 процентів річних за період з 29.04.2016 року по 10.06.2016 року відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 221).

Перевіривши правильність нарахування 3 процентів річних у розмірі 19 860, 48 грн. грн. за вищезазначений період, судом встановлено що вищезазначені нарахування здійснено вірно, тому вони підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем у відповідності до пункту 6.2. договору № 36 від 25.04.2014 року 20 734, 54 грн. - суми пені, за період: з 29.04.2015 року по 10.06.2016 року на несплачену відповідачем суму згідно пункту 3.3. договору, а саме: - 3.3.3. на суму 147 699, 25 грн.; - 3.3.4. на суму 147 699, 25 грн.; - 3.3.5. на суму 147 699, 25 грн.; - 3.3.6. на суму 147 699, 25 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з вимогами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6.2. Договору № 36 від 25.04.2014 року у разі прострочення оплати, передбаченої договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми згідно пункту 3.3. даного договору за кожний день прострочення але не більше 10% від вартості обладнання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені за вищезазначений період у системі "законодавство" та із урахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", судом встановлено, що такі нарахування здійснено не вірно, а саме позивачем допущено помилку у визначенні періоду нарахування.

Судом здійснено розрахунок та встановлено що період який підлягає до стягненню становить:

- 3.3.4. з 29.04.2015 року по 25.05.2015 року;

- 3.3.5. з 29.04.2015 року по 25.06.2015 року;

- 3.3.6. з 29.04.2015 року по 25.07.2015 року.

Тому пеня яка підлягає до стягнення за вищезазначений період становить суму у розмірі 20 734, 54 грн. та підлягає до задоволення у повному обсязі.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності до стягнення пені викладено у відзиві на позовну заяву, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. А при стягненні сум збитків, заподіяних у зв'язку зі сплатою неустойки (штрафу, пені), застосуванню підлягає загальна позовна давність. Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, передбачено статтею 230 господарського кодексу України.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як вбачається із умов: договору № 36 від 25.04.2014 року, відповідач мав здійснювати розрахунки відповідно до пункту 3.3. договору, а саме: - 3.3.3. до 15.10.2014 року; - 3.3.4. до 25.11.2014 року; - 3.3.5. до 25.12.2014 року; - 3.3.6. до 25.01.2015 року.

Враховуючи вищевикладене, та те що позов подано до суду 15.06.2015 року (т. 1, а.с. 4-9), а позовна давність становить один рік, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення із відповідача пені в межах строку позовної давності. Тому надані 22.07.2016 року заперечення відповідача є необґрунтованими та безпідставними, а також неправильному тлумаченні норм законодавства та їх розумінні, спростовуються матеріалами справи та викладеними вище нормами, тому не приймаються судом.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, при задоволені позову судові витрати у справі покладаються на відповідача у розмірі 1 218, 00 грн.

Керуючись статтями 33, 34, 35, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Барвінок (61012, місто Харків, пров. Лопанський, буд. 2/2, кім. А-4, ЄДРОПУ 21186405) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Технології обладнання (03056, м. Київ, вул. Польова, буд. 21, офіс 212, ) суму у розмірі 40 595,02 грн. (з яких: 20 734,54 грн. - пені, 19 860, 48 грн. - 3 % річних) та судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 27.07.2016 р.

Суддя ОСОБА_4