КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2016 р. Справа№ 910/25482/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Боков І.О. - дов. №2955/15/1 від 21.06.2016р.

від відповідача-1: Свідло Є.В. дов. б/н від 16.11.2015р.

Дудяк Р.А. дов. б/н від 19.11.2015р.

від відповідача-2: Мостепанюк В.І. дов. б/н від 05.05.2016р.

третя особа-1: не з'явився

від третьої особи - 1: ОСОБА_6 дов. №482 від 16.04.2015р.

від третьої особи-2: не з'явились

від третьої особи - 3: Костюков Д.І. - дов. №27-16709/16 від 25.03.2016р.

від прокуратури: Колодчина Р.В. посвідчення №041222 від 08.02.2016р.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р.

у справі № 910/25482/15 (суддя Балац С.В.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" (відповідач-1)

Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" (відповідач-2)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1

ОСОБА_9 (третя особа-1)

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ" (третя особа-2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (третя особа-3)

за участю Прокуратури міста Києва

про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним

В судовому засіданні 21.07.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2015р. Державна іпотечна установа звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" та відповідача 2 - Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання недійсним зарахування вимог здійсненого на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог б/н від 18.02.2015р., а саме вимог Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" за договором кредитної лінії №ВКЛ- 2005880 від 09.06.2011р., та вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. та договором банківського рахунку №10 від 11.12.2012р., укладених між Банком і Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ", та Банком і ОСОБА_9 відповідно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви про зарахування суперечить вимогам ст.601 ЦК України та ст.203 ГК України, порушує права та інтереси позивача, як заставодержателя і нового кредитора та має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки між позивачем та Банком укладено договір застави майнових прав, у відповідності до якого позивачеві передані в заставу права вимоги за договором кредитної лінії, укладеним між відповідачами.

Також між позивачем та Банком укладено договір про відступлення права вимоги з відкладальними умовами, за яким до позивача перейшло право вимоги, зокрема за договором кредитної лінії, укладеним між Банком та відповідачем-1.

В свою чергу, ОСОБА_9 та Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ" за відповідними договорами відступлення прав вимоги відступили відповідачеві-1 право вимоги за договорами банківських рахунків.

В подальшому, відповідач-1 надіслав Банку заяву про зарахування вимог, якою, зокрема, заявив про припинення зарахуванням зобов'язань відповідача -1 перед Банком за договором кредитної лінії і зобов'язань Банку за договорами банківських рахунків.

Оскільки Банку не були надані докази переходу до відповідача-1 прав вимоги за договорами рахунку, на думку позивача у Банку не виникло зустрічних зобов'язань перед відповідачем-1 за цими договорами й відповідно були відсутні зустрічні вимоги, які могли б зараховуватися на підставі статті 601 ЦК України.

В додаткових поясненнях позивач зазначав, що до повідомлень про відступлення прав вимоги, яке було адресоване ПАТ "Дельта Банк" не було надано самих договорів про відступлення прав вимоги від ТОВ «Інвестком» та ОСОБА_9, а тому ПАТ "Дельта Банк" відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України мало право не виконувати свого обов'язку перед ТОВ "Танк Транс" (новому кредитору);

- договором відступлення прав вимоги від 11.02.2015р. не було передбачено переходу прав вимоги, які виникли у майбутньому, тобто за платіжним дорученням №1 від 17.02.2015р. на суму 20 161 485, 34 доларів США. Отже позивач вказує, що строк виконання вимог, що були зараховані за заявою від 18.02.2015р. не настав, оскільки ТОВ "Інвестком" направило до ПАТ "Дельта Банк" платіжне доручення №1 від 17.02.2015р. на суму 20 161 485,34 дол. США після укладення договору відступлення прав вимоги від 11.02.2015р.;

- крос-курс для визначення вартості євро мав визначатись на дату заяви про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних вимог - 18.02.2015р., а не станом на 12.02.2015р., як зазначено в заяві про зарахування. На думку позивача, відповідачем-1 заявлено про припинення в повному обсязі більшого розміру грошового зобов'язання за рахунок меншого розміру зустрічного зобов'язання.

У відзиві на позов відповідач - 1 зазначав, що внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку, передбаченому ст. 601 ЦК України, зобов'язання за кредитним договором №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р. припинились. Права позивача у даній справі не порушені, оскільки Державна іпотечна установа не є стороною одностороннього правочину (заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог).

У відзиві на позов відповідач -2 позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що:

- ПАТ "Дельта Банк" не визнано відступлення права вимоги та зміну кредитора у зобов'язанні за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. та за договором банківського рахунку №10 від 11.12.2012р.; доказів, які підтверджують перехід права вимоги від ТОВ "Інвестком" та ОСОБА_9, ТОВ «Танк Транс» позивачу надано не було;

- грошові зобов'язання за кредитним договором та договором банківського рахунку виражені у різних іноземних валютах та курс євро мав визначатись на дату заяви про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних вимог - 18.02.2015р., а не станом на 12.02.2015р., що виключає однорідність вимог;

- банк не отримував розпоряджень клієнта або розрахункових документів клієнта для виконання, а тому строк виконання зобов'язання за договором банківського рахунку не настав;

- договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. не містять застережень про те, що з моменту прийняття рішення Національним банком України про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних, всі права за договорами, в тому числі, за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., що укладений з ТОВ "Танк Транс", переходять до Державної іпотечної установи;

- за результатами перевірки з виявлення правочинів, що є нікчемними, затвердженими протоколом №54 від 22.09.2015р. засідання комісії з перевірки правочинів (інших правочинів) за кредитними операціями, договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. є нікчемними у відповідності до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідач - 2 вказує, що оскільки вказані договори є нікчемними, то Державна іпотечна установа не набула жодних прав вимоги за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестком" та ОСОБА_9.

Треті особи заперечували проти позову, посилаючись на те, що у відповідності до законодавства та умов договорів банківських рахунків їх не було обмежено у розпорядженні грошовими коштами на рахунках та у відступленні права вимоги на частину коштів (заміни кредитора у зобов'язанні); подальше зарахування зустрічних однорідних вимог відбулося у зв'язку із надсиланням на адресу ПАТ "Дельта Банк" заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, яка відповідала вимогам ст. 601 ЦК України, а про заміну кредитора за договорами банківських рахунків банк був повідомлений належним чином.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. у справі №910/25482/15 позов задоволено частково.

Визнано недійсним односторонній правочин, заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015 б/н, в частині припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних вимог публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" до товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" за договором кредитної лінії від 09.06.2011 № ВКЛ-2005880, та вимог товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" до публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" за договором банківського рахунку від 04.09.2009 № 26/21746-168, укладеним між публічним акціонерним товариством "ДЕЛЬТА БАНК" та товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ", та договором банківського рахунку від 11.12.2012 № 10, укладеним між публічним акціонерним товариством "ДЕЛЬТА БАНК" та ОСОБА_9.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАНК ТРАНС" на користь Державної іпотечної установи 1 218, 00 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у банку виникло зобов'язання грошового характеру з перерахування коштів на рахунки третьої особи-1 та третьої особи-2, відкриті в іншому банку та зазначені у відповідних платіжних дорученнях, а у відповідача-1 не виникло грошових вимог до банку, що виключає можливість проведення зустрічних вимог на підставі ч.1 ст.601 ЦК України та, відповідно, є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Вимоги позивача до відповідача-2 задоволенню не підлягають, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином (ч.3 ст.202 ЦК України), отже відповідати за позовом про визнання його недійсним має особа, що його вчинила, в даному випадку - відповідач-1 -ТОВ «Танк Транс», а не відповідач-2 - ПАТ «Дельта Банк».

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції надано невірну правову оцінку положенням ст.ст.601, 509, 526, 598, 599 ЦК України, ч.3 ст.203 ГК України. Всупереч вимогам ст.ст.4-3, 4-7, 43 ГПК України не забезпечено повний, всебічний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а відтак прийнято неправильне рішення.

В доповненнях до апеляційної скарги відповідач-1 зауважив про невідповідність дійсності висновків суду про те, що укладення лише договорів про відступлення права вимоги між відповідачем-1 та третіми особами не призвело до виникнення грошового зобов'язання банку перед відповідачем -1 на суму коштів, розміщених на рахунках, оскільки, на думку апелянта, грошове зобов'язання банку виникло не перед ТОВ «Танк Транс», а перед ТОВ «Інвестком» та ОСОБА_9, і вже існуюче грошове зобов'язання останніми було передано до ТОВ «Танк Транс». В свою чергу ТОВ «Танк Транс» не висувало грошових вимог до банку, а на підставі ст.601 ЦК України здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог.

Чинне законодавство не містить обмежень щодо права власника рахунку, банківського вкладу вільно розпоряджатися власними коштами, а тому суд не врахував того факту, що в даному випадку зміна власника рахунку не відбувалась. ТОВ «Інвестком» та ОСОБА_9 залишились власниками відкритих на їх ім'я рахунків, в свою чергу вони лише передали згідно договорів права вимоги частини грошових коштів, наявних на таких рахунках.

Суд дійшов невірного висновку про те, що для проведення заліку в заяві від 18.02.2015р. відповідачі використали крос-курс долара США до євро станом на 12.02.2015р. без врахування вимог ст.8 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та контролю» та офіційного курсу НБУ. За розрахунками позивача різниця між розміром зобов'язань становила 311 017, 07 доларів США, а за розрахунками банку 273 751, 58 євро.

Такий висновок, на думку апелянта, являється помилковим, оскільки НБУ не встановлює обмінних курсів обміну валют з долара США до Євро. В той же час не має в законодавстві будь-яких обмежень щодо можливості застосування крос-курсу обміну валют Міжнародної інформаційної агенції «Blumberg». Аналогічні обмеження також не встановлені у кредитних договорах.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" 07.06.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Майданевич А.Г

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.06.2016р., в зв'язку перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., Гончаров С.А., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу відповідача-1 до провадження та призначено до розгляду на 14.07.2016р.

Також не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач-2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю з підстав нікчемності.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято з неповним зясуванням обставин справи, оскільки:

суд не дослідив наявність обґрунтованих підстав позивача на звернення з позовом до суду, наявність його порушеного права;

за позицією банку договір застави майнових прав та відступлення права вимоги з ДІУ є нікчемним, адже його недійсність встановлена ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (ч.2 ст.215 ЦК України);

посилання суду на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2015р. у справі №826/23041/15 є безпідставним, оскільки скасування повідомлення про нікчемність не тягне за собою наслідком недійсність договорів забезпечення, укладених із ДІУ, а рішенням Уповноваженої особи Фонду, яким виявлено факт нікчемності вказаних договорів, є безпосередньо протокол №54 від 22.09.2015р., який є дійсним;

суд не надав правової оцінки доказам банка (протокол №54 від 22.09.2015р., витяг з реєстру кредиторів щодо ДІУ та інш.), чим порушив ст.43 ГПК України;

суд не з'ясував і не дослідив, що договір застави від 04.09.2014р. №Д-1.1/2014 та договір про відступлення права вимоги від 04.09.2014р. №Д-1.2/2014, укладені між банком та позивачем, є нікчемними в силу ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (за договорами застави вартість застави перевищує вартість кредитних вимог позивача до банку), та вважає, що банк відмовився від власних майнових вимог до позичальників за кредитними договорами, майнові права яких є предметом застави (п.1 ч.3 ст.38 Закону), уклавши договір застави та договір відступлення з кредитором банку з порушенням Закону України «Про заставу», банком прийнято на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог, отже передбачено інший порядок, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (п.5 ч.3 ст. 38 Закону), умови договору застави та договору відступлення у разі невиконання зобов'язань банком надають позивачу переваги перед іншими кредиторами, прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішнім документами банку (п.7 ч.3 ст.38 Закону), що є ознакою нікчемності правочину.

Відповідно до протоколу передачі скарги раніше визначеному складу суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 14.06.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 16.06.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу відповідача-2 до провадження, об'єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу відповідача-2 з апеляційною скаргою відповідача-1, призначено до розгляду на 14.07.2016р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи відкладено на 21.07.2016р.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.07.2016р., у зв'язку перебуванням судді Корсакової Г.В. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 21.07.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційні скарги відповідача 1 та 2 до провадження.

Учасники процесу скористались своїм правом і надали суду відзиви на апеляційні скарги, додаткові пояснення до своїх апеляційних скарг та заперечення, зокрема, представником третьої особи -1 та третьої особи-2 подані письмові пояснення у справі, в яких останні підтримали апеляційну скаргу ТОВ «Танк Транс», просили її задовольнити, рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Танк Транс» заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача-2, просив її відхилити з підстав необґрунтованості.

Представник позивача у запереченнях проти апеляційних скарг відповідачів просив їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В своїх письмових поясненнях представник третьої особи -2 підтримав апеляційну скаргу ПАТ «Дельта банк», одночасно заперечував проти доводів апеляційної скарги ТОВ «Танк Транс».

Представники відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.07.2016р. вимоги своєї апеляційної скарги та доповнень до неї підтримали, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові. Проти доводів апеляційної скарги відповідача-2 заперечували.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.07.2016р. вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю з підстав нікчемності. Одночасно заперечував проти доводів відповідача-1, викладених в його апеляційній скарзі, просив її відхилити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.07.2016р. заперечував проти доводів відповідачів 1 та 2, викладених в їх апеляційних скаргах, просив їх відхилити, а рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на апеляційні скарги.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.07.2016р. підтримав апеляційну скаргу відповідача-1, просив її задовольнити з підстав, викладених у письмових поясненнях у справі, проти задоволення апеляційної скарги відповідача-2 заперечував.

Представник третьої особи-3 в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.07.2016р. підтримав апеляційну скаргу відповідача-2, просив її задовольнити. Одночасно заперечував проти доводів відповідача-1, викладених в його апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційні скарги.

Прокурор в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.07.2016р. заперечував проти доводів апеляційних скарг відповідачів 1 та 2, просив їх відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Третя особа-1 та представники третьої особи-2 в судове засідання апеляційної інстанції 21.07.2016р. не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки їх явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, зважаючи на присутність в засіданнях представника третьої особи-1, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи-1 та представника третьої особи-2 за наявними у справі матеріалами.

19.07.2016р. до відділу документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/6052/16.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач посилається на те, що вимоги Установи у даній справі тісно пов'язані з тими відносинами, правомірність яких розглядається в іншому суді та ґрунтуються на тих же правочинах, визнання недійсними яких є предметом позову у справі №910/6052/16.

Відповідно до п.3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України «(із змінами та доповненнями) статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Оскільки позивачем не подано копії позовної заяви і не зазначено з яких правових підстав ПАТ "Дельта Банк" просить суд у справі №910/6052/16 визнати спірні договори недійсними та не обґрунтовано неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення у справі №910/6052/16, колегія суддів не вбачає правових підстав для зупинення провадження у справі №910/25482/15.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі визнання недійсним договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р. та договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 (з відкладальними умовами) від 04.09.2014р., це може бути підставою для перегляду судових рішень у даній справі за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 27.02.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (банк, відповідач -2) та Державною іпотечною установою (клієнт, позивач) було укладено договір банківського рахунку №26/995-070, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті НОМЕР_1 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно із тарифами банку на банківські послуги, які доведені клієнту в момент підписання цього договору.

Згідно п. 1.2. договору банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013р., банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

04.09.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (заставодавець, відповідач -2) та Державною іпотечною установою (заставодержатель, позивач) укладено договір застави майнових прав №Д-1.1/2014, відповідно до п.1.1 якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами: №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р.; №НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012р., №ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013р., № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013р., детальна інформація щодо яких та структура їх забезпечення наведена у додатку №1 до цього договору (далі - майнові права).

Згідно п. 1.2. договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р., сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 1 441 396 562,46 грн.

Відповідно до п. 1.3. договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р., майнові права за цим договором є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013р. та будь-якими додатковими договорами до нього, укладеними між сторонами, за умовами якого заставодавець зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять заставодержателю, виконувати його розпорядження щодо перерахування відповідних сум з рахунку та проводити інші операції у межах законодавства України, а також сплатити відсотки за користування ними у розмірі 15,3% річних.

Згідно з договором банківського рахунку, відповідно до виписки заставодавця по особовим рахункам заставодержателя залишок коштів на дату підписання цього договору становить 2 137 858 170,85 грн.

За рахунок майнових прав задовольняються усі вимоги заставодержателя, які можуть виникнути внаслідок невиконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку (п. 1.4. договору застави майнових прав).

Пунктом 4.1. договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р. було передбачено, що одночасно з цим договором укладається договір відступлення права вимоги з відкладальними умовами.

04.09.2014р. між Державною іпотечною установою (новий кредитор або заставодержатель, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (первісний кредитор або заставодавець, відповідач 2) укладено договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 (з відкладальними умовами), з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р., що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань первісного кредитора за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013р.

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р., первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору ( далі - права вимоги).

Згідно додатку №1 до договору про відступлення права вимоги первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги, зокрема, за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс" та за договорами, що забезпечують виконання кредитного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем та відповідачем - 2 суду надані тексти договору відступлення права вимоги, які відрізняються між собою наявністю такої відкладальної умови як прийняття НБУ рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) в тексті, наданому позивачем, та відсутністю цієї умови в тексті, наданому відповідачем -2.

Так, пунктом 2.2. договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. передбачено набуття пунктом 1.2. договору чинності в незалежності від випадків, передбачених п. 2.1. даного договору, в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення)(т.1, а.с.50).

У той же час п. 2.2 договору про відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 від 4 вересня 2014р., наданого відповідачем - 2, не містить посилання щодо набуття цим договором чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (т.1, а.с.76).

Згідно п. 3.1.2. договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. (т.1, а.с. 50), у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку або у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору (в тому числі, за кредитним договором №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р.).

В той же час пунктом 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 4 вересня 2014р. (т.1, а.с.76) встановлено, що у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору.

Посилання про можливість задоволення вимог шляхом відступлення наявного права вимоги на користь іншого кредитора в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних вказаний пункт договору не містить.

Позивачем та відповідачем-2 не надано суду переконливих аргументів та доказів того, що підписаний та скріплений печатками сторін договір № Д-1.2/2014 від 4 вересня 2014р., п.2.2 якого містив посилання про набуття ним чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, має перевагу над іншим долученим до матеріалів справи договором з таким самим номером та датою укладення, який такого застереження не містив.

За звичаями ділового обороту, учасники правовідносин, укладаючи договори, викладені на декількох аркушах, намагаються попередити можливість підробки тексту договорів, використовуючи різні методи, як то підписання кожного аркушу договору, прошивання аркушів договору, тощо. Оглянуті судом першої інстанції оригінали зазначених договорів надані Установою, прошиті, та скріплені печатками сторін, в той час як надані Банком оригінали лише підписані та скріплені печатками на останніх аркушах, а додаток до Договору відступлення прав з відкладальними умовами не підписаний Установою.

Проте, зазначені заперечення не мають значення для справи, оскільки, як встановлено судом, Договір відступлення з відкладальними умовами укладений з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до Договору застави майнових прав. Отже права позивача, як нового кредитора, є похідними від прав заставодержателя за Договором застави майнових прав.

Враховуючи усі наявні обставини справи, колегія суддів зазначає, що строк набуття позивачем прав вимоги за Договором відступлення з відкладальними умовами, як і редакція п. 2.2. Договору відступлення з відкладальними умовами не мають значення для правильного вирішення цього спору.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Статтею 50 Закону України "Про заставу" визначено обов'язки заставодавця при заставі майнових прав. У відповідності до цієї норми, при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець, зокрема, зобов'язаний:

- не виконувати дій, що тягнуть за собою припинення заставленого права чи зменшення його вартості;

- вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб;

- надавати заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, про його порушення з боку третіх осіб та про домагання третіх осіб на це право.

В свою чергу, заставодержатель має право в разі порушення заставодавцем обов'язків, передбачених статтею 50 цього Закону, самостійно вживати всіх заходів, необхідних для захисту заставленого права проти порушень з боку третіх осіб.

Як встановлено судом, позивач є заставодержателем майнових прав за Кредитним договором, про припинення зобов'язань за яким заявило Товариство в оспорюваній заяві.

Незважаючи на те, що Банк, як заставодавець, не визнає оспорюване зарахування зустрічних вимог, він не вжив заходів, необхідних для захисту заставленого права, оскільки направлення листів Товариству з запереченнями проти зарахування, зважаючи на принцип презумпції правомірності правочину, є недостатнім заходом захисту заставлених прав. Належним способом захисту в цьому випадку було б звернення з позовом про визнання недійсним зарахування зустрічних вимог і тому позивач, як заставодержатель безумовно має право самостійно вживати таких заходів.

У разі неправомірного припинення заставленого права чи зменшення його вартості саме право заставодержателя (позивача) є порушеним.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

В силу положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, договір кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., укладено між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (відповідач -2, кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (відповідач -1, позичальник), у відповідності до п.1.1 якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.п. 1.1.1 п.1.1 кредитного договору №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - "транш", а у сукупності - "транші", на умовах, визначених у цьому договорі, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 500 000, 00 євро зі сплатою плати за користування кредитом в розмірі 12% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 08 червня 2015 року на умовах, визначених цим договором.

В подальшому ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс" вносились зміни та доповнення до кредитного договору згідно із додатковими договорами №1-46 (а.с.209-234, т.1).

У відповідності до п.1.1. Кредитного договору, в редакції додаткового договору № 46 від 31.12.2014р., надання кредиту здійснюється окремими частинами в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 36 333 314,10 євро з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 01 липня 2015 року.

ПАТ "Дельта Банк" звернулося до ТОВ "Танк Транс" із претензією від 06.02.2015р., з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., у розмірі 36 834 160, 99 євро, з яких: сума заборгованості за кредитом - 36 333 314,10 євро, сума заборгованості за нарахованими процентами - 430 027, 17 євро, сума заборгованості за простроченими процентами до 31 дня - 70 819, 72 євро, у зв'язку з порушенням умов, встановлених договором, а договір вважається простроченим з 20.01.2015р.

У претензії було зазначено, що у разі несплати ТОВ «Танк Транс» заборгованості у визначеному розмірі у тридцятиденний строк, кредитор розпочне процедуру звернення стягнення на предмети іпотеки (застави).

Отже, зі сторони ТОВ «Танк Транс» наступив строк виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором. Мотивованих заперечень щодо цього зі сторони відповідача-2 матеріали справи не містять, напроти, настання строку виконання зобов'язання підтверджується розрахунком заборгованості ПАТ «Дельта Банк», наявним в матеріалах справи.

11.02.2015р. між ТОВ "Танк Транс" (новий кредитор, відповідач -1) та ТОВ "Інвестком" (первісний кредитор, третя особа-2) укладено договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку, відповідно до умов якого ТОВ "Інвестком" (первісний кредитор) відступає ТОВ "Танк Транс" (новому кредитору) право вимагати від боржника (ПАТ "Дельта Банк") виплати залишку на рахунку, відкритому за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. у розмірі 13 039 335, 34 доларів США.

Згідно із наявними у матеріалах справи довідками ПАТ "Дельта Банк" вих. 1252 від 27.04.2015р., виписками з рахунку ТОВ "Інвестком" НОМЕР_4 станом на 11.02.2015р., 17.02.2015р., 18.02.2015р. на рахунку НОМЕР_4, відкритому у ПАТ "Дельта Банк" за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. станом на 11.02.2015р., 17.02.2015р., 18.02.2015р. наявні грошові кошти у розмірі 21 166 180,57 доларів США.

У відповідності до п. 2.2. договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015р. відступлення ТОВ "Інвестком" прав вимоги та їх прийняття ТОВ "Танк Транс" набирає чинності з дати укладення цього договору.

За договором відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015р. ТОВ "Танк Транс" має сплатити ТОВ "Інвестком" ціну відступлення прав вимоги у розмірі 13 039 335, 34 доларів США згідно із графіком визначеним у п. 4.3. договору (протягом 2018 року - 2 607 867, 07 доларів США, протягом 2019 року - 2 607 867, 07 доларів США, протягом 2020 року - 7 823 601, 20 доларів США), але лише за умови та після підтвердження припинення відступлених на користь нового кредитора прав вимоги та вимог боржника внаслідок їх зарахування як зустрічних однорідних вимог (п. 2.1., п. 4.2., п. 4.3).

З огляду на наведені положення цивільного законодавства та умови договору про відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015р. на підставі вказаного договору ТОВ "Танк Транс" отримав право вимагати від ПАТ "Дельта Банк" виплати залишку на рахунку, відкритому за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. у розмірі 13 039 335, 34 доларів США.

18.02.2015р. ТОВ "Танк Транс» надіслано на адресу ПАТ "Дельта Банк" повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, що підтверджується квитанцією про оплату поштових послуг та описом вкладення у цінний лист від 18.02.2015р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Крім того, 11.02.2015р. між ТОВ "Танк Транс" (новий кредитор, відповідач -1) та ОСОБА_9 (первісний кредитор, третя особа-1) укладено договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку, відповідно до умов якого ОСОБА_9 (первісний кредитор) відступає ТОВ "Танк Транс" (новому кредитору) право вимагати від боржника (ПАТ "Дельта Банк") виплати залишку на рахунку, відкритому, зокрема по договору №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., у розмірі 26 355 931, 71 доларів США.

Згідно із наявними у матеріалах справи довідками ПАТ "Дельта Банк" вих. 1681 від 11.11.2015р. та виписками по поточному рахунку ОСОБА_9, станом на 18.02.2015р. на рахунку №1629 (дол.США), відкритому у ПАТ "Дельта Банк" за договором банківського рахунку №10 від 11.12.2012р., залишок коштів становив 26 355 931, 71 доларів США, а станом на 10.11.2015р. становить 58 451 057, 22 дол. США.

У відповідності до п. 2.2. договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015р. відступлення ОСОБА_9 прав вимоги та їх прийняття ТОВ "Танк Транс" набирає чинності з дати укладення цього договору.

За вказаним договором відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015р. ТОВ "Танк Транс" має сплатити ОСОБА_9 ціну відступлення прав вимоги у розмірі 26 355 931, 71 доларів США. згідно із графіком визначеним у п. 4.3. договору (протягом 2018 року - 5 335 734, 96 доларів США у гривнях, протягом 2019 року - 5 335 734,96 доларів США у гривнях, протягом 2020 року - 16 007 204, 87 доларів США у гривнях), але лише за умови та після підтвердження припинення відступлених на користь нового кредитора прав вимоги та вимог боржника внаслідок їх зарахування як зустрічних однорідних вимог (п. 2.1., п. 4.2.).

З огляду на наведені положення цивільного законодавства та умови договору про відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015р. на підставі вказаного договору ТОВ "Танк Транс" отримав право вимагати від ПАТ "Дельта Банк" виплати залишку на рахунку, відкритому, зокрема по договору №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., у розмірі 26 355 931, 71 доларів США.

18.02.2015р. ТОВ "Танк Транс надіслано на адресу ПАТ "Дельта Банк" повідомлення про заміну кредитора у вищевказаному зобов'язанні, що підтверджується квитанцією про оплату поштових послуг та описом вкладення у цінний лист від 18.02.2015р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи банку про ненастання строку виконання зобов'язання за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. та договором №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., з причин ненадання відповідачем-1, ТОВ «Інвестком» та ОСОБА_9 до банку доказів відступлення права вимоги (копії договорів від 11.02.2015р.), оскільки норми статей 512-518 ЦК України не зобов'язують нового кредитора надавати боржнику договір про відступлення права вимоги від 11.02.2015р., а відповідно до ч.2 ст.14 ЦК України, товариство не може бути примушене до вчинення цих дій.

Виходячи з положень ст. ст. 516, 517 ЦК України, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі чи доказів переходу до нового кредитора прав вимоги, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Отже, надання договору про відступлення права вимоги до повідомлення не є обов'язковим, що узгоджується з позицією ВСУ від 23.09.2015р. у справі №6-979цс15, а тому колегія суддів не вбачає порушень ст. ст.512, 517 ЦК України.

Крім того, банк в обґрунтування своїх заперечень посилався на приписи ч.2 ст.517 ЦК України, помилково ототожнюючи врегульоване цією нормою право боржника не виконувати свого обов'язку новому кредиторові, яке обумовлене ненаданням боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, та факт ненастання строку виконання зобов'язання.

В той час, як згідно ч.2 ст.603 ЦК України у разі заміни кредитора зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент одержання боржником письмового повідомлення про заміну кредитора, і строк вимоги настав до його одержання або цей строк не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

12.02.2015р. ТОВ "Інвестком" за допомогою системи "Клієнт-Банк" виставив ПАТ "Дельта Банк" платіжне доручення №1 в іноземній валюті на суму 21 166 180,57 доларів США для перерахування з рахунку товариства № НОМЕР_3 в ПАТ "Дельта Банк" на рахунок ТОВ "Інвестком" НОМЕР_2 в ПАТ "Альфа-банк".

У зв'язку із невиконанням ПАТ "Дельта Банк" вказаного платіжного доручення, листом №01-17/02-2015 від 17.02.2015р. ТОВ "Інвестком" направив ПАТ "Дельта Банк" на виконання платіжне доручення в іноземній валюті №1 від 17.02.2015р. на суму 20161485,34 доларів США для перерахування грошових коштів ТОВ "Інвестком" з рахунку НОМЕР_4 в ПАТ "Дельта Банк" на рахунок ТОВ "Інвестком" НОМЕР_2 в ПАТ "Альфа-банк". Отримання зазначеного листа та платіжного доручення підтверджується відміткою ПАТ "Дельта Банк" від 17.02.2015р. на вказаному листі.

16.02.2015р. третя особа-1 ініціювала перерахування коштів з свого рахунку у Банку на підставі виставленого платіжного доручення № 1 в іноземній валюті на суму 26 355 931,71 доларів США на свій рахунок у Публічному акціонерному товаристві "АЛЬФА-БАНК". Залишок коштів на рахунку третьої особи-1 на момент виставлення зазначеного платіжного доручення становив 26 355 931,71 доларів США, що підтверджується наданими Банком довідкою та випискою по рахунку. Зазначене платіжне доручення прийнято Банком 17.02.2015р. та залишено без виконання.

У відповідності до п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до ст. 21 та ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу проводиться, зокрема, шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа - платіжного доручення.

Статтею 22.4 вказаного Закону передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

За приписами п. 22.7 ст. 22 вказаного Закону, у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення.

Матеріали справи не містять доказів відмови відповідача-2 у прийнятті до виконання платіжного доручення ОСОБА_9 №1 від 16.02.2015р., платіжних доручень ТОВ «Інвестком» від 12.02.2015р., від 17.02.2015р. та повернення їх ОСОБА_9 та ТОВ «Інвестком» без виконання з встановлених законом підстав.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", переказ вважається завершеним, зокрема, з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача.

Виходячи з положень ч.3 ст.1068 ЦК України, у відповідності до п. п. 3.3.1., 3.3.2. договору банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р., банк своєчасно здійснює розрахункові операції клієнта згідно із вимогами чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України; за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа за умови подання в операційний час (згідно із п. 2.1. договору операційний час банку: понеділок - п'ятниця з 9-00 по 17-00 крім святкових, вихідних і неробочих днів).

Платіжні доручення містять відмітку "терміново" та у відповідності до п. 2.4.1. підлягають виконанню протягом поточного робочого дня.

Отже, ПАТ "Дельта Банк" був зобов'язаний виконати доручення клієнтів, що містяться в розрахункових документах, в день їх надходження.

Матеріали справи не містять доказів, що ПАТ "Дельта Банк" станом на 12.02.2015р. та 17.02.2015р. мав передбачені законом підстави обмежувати права ТОВ "Інвестком", та станом на 16.02.2016р.та 17.02.2015р. права ОСОБА_9 щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на їх рахунках.

При цьому, платіжні доручення від 12.02.2012р., від 17.02.2015р., від 16.02.2015р. подані для виконання відповідачу -2 до запровадження у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" тимчасової адміністрації, а тому обмеження, встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у даному випадку не застосовуються.

Вищевказані платіжні доручення ПАТ "Дельта Банк" виконанні не були.

Враховуючи встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази отримання ПАТ "Дельта Банк" платіжного доручення №1 від 17.02.2015р., та №1 від 16.02.2015р. твердження відповідача-2 (ПАТ "Дельта Банк") про не отримання від ТОВ "Інвестком" та ОСОБА_9 для виконання розрахункових документів, є безпідставними, а строк виконання зобов'язань по договору банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. та договору №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., -настав.

Як вірно встановлено судом, між ТОВ «Танк Транс» та ПАТ «Дельта Банк» виникли зобов'язання за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., згідно умов якого Товариство зобов'язалось повернути на користь банку надані грошові кошти в іноземній валюті - 36 834 160, 99 євро, сплатити відсотки та інші платежі за договором, тобто було боржником ПАТ «Дельта Банк» за договором.

В той же час, між ПАТ "Дельта Банк" (відповідачем -2) та ТОВ "Інвестком" (третя особа -2) виникли зобов'язання за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р., відповідно до якого ПАТ "Дельта Банк" є боржником щодо здійснення розрахункових операцій та перерахування грошових коштів товариства.

Одночасно між ПАТ "Дельта Банк" (відповідачем -2) та ОСОБА_9 (третя особа -1) виникли зобов'язання за договором №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., відповідно до якого ПАТ "Дельта Банк" є боржником щодо здійснення розрахункових операцій та перерахування грошових коштів ОСОБА_9

Нормами статті 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно п. 1. 24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Враховуючи вищезазначене та положення статей 177, 190, 509 ЦК України зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку ТОВ «Інвестком», відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача, та щодо переказу грошових коштів з рахунку ОСОБА_9, відкритого у відповідача, на його рахунок в іншому банку, є майновим зобов'язанням.

Отже, у даному випадку ПАТ "Дельта Банк" виступає боржником, а ТОВ "Інвестком" та ОСОБА_9 кредиторами за майновою вимогою з розпорядження належними клієнтам коштами, а зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р., та договору №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., мають майново-грошовий характер.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Враховуючи не виконання ПАТ "Дельта Банк" станом на 18.02.2015р. платіжних доручень ТОВ «Інвестком» та ОСОБА_9, ТОВ "Танк Транс" надіслало на адресу ПАТ "Дельта Банк" заяву від 18.02.2015р. про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, що підтверджується квитанцією про оплату поштових послуг від 18.02.2015р. та описом вкладення у цінний лист від 18.02.2015р.

У вказаній заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р. ТОВ «Танк Транс» вказав про:

- припинення зобов'язань в повному обсязі щодо сплати відповідачем-1 на користь Банку суми заборгованості за Договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р. у розмірі 28 274 280,27 євро;

- припинення зобов'язань щодо сплати Банком на користь Відповідача-1 заборгованості на загальну суму 31 964 073, 85 доларів США (що за крос-курсом станом на 12.02.2015р. складає еквівалент 28 274 280,27 євро) за наступними договорами:

-Договором банківського рахунку№ 26/21746-168 від 04.09.2009р., укладеним між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ", в частині вимог на суму 5 608 142,14 доларів США;

-Договором банківського рахунку № 10 від 11.12.2012р., укладеним між Банком та ОСОБА_9, на суму 26 355 931,71 доларів США, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог.

Листом № 212 від 20.03.2015р. Банк повідомив відповідача-1 про невизнання відступлення прав вимоги за Договором рахунку № 10 та Договором рахунку № 26/21746-168 та вказав на невизнання зарахування зустрічних вимог та припинення зобов'язань відповідача-1 за Кредитним договором, а заяву від 18.02.2015р. вважає такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України та не створює юридичних наслідків.

З урахуванням Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2001р. №492, зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003р. за №1172/8493 і Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. №22, зареєстрованої в МЮУ 29.03.2004р. за №377/8976 банки приймають до виконання лише розрахункові документи своїх клієнтів.

Таким чином, саме ТОВ «Інвестком» мав право 12.02.2015р. пред'явити до виконання платіжне доручення в іноземній валюті на суму 21 166 180, 57 доларів США, а 17.02.2015р. платіжне доручення в іноземній валюті №1 на суму 20 1621 485, 34 доларів США, та саме ОСОБА_9, а не ТОВ «Танк Транс» мав право 16.02.2015р. пред'явити до виконання платіжне доручення №1 в іноземній валюті на суму 26 355 931,71 доларів США.

Укладення 11.02.2015р. між ТОВ «Танк Транс» як новим кредитором та ТОВ «Інвестком» як первісним кредитором договору про відступлення права вимоги за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. не змінило правовий статус ТОВ «Інвестком» як клієнта (володільця) рахунка.

Так само, укладення 11.02.2015р. між ТОВ «Танк Транс» як новим кредитором та ОСОБА_9 як первісним кредитором договору про відступлення права вимоги за договором № 10 банківського рахунку від 11.12.2012р., не змінило правовий статус ОСОБА_9 як клієнта (володільця) рахунка.

З огляду на викладене, відповідач-1 не відкривав рахунку в банку, не ставав його власником, до нього лише перейшло право вимоги коштів за договором про відступлення права вимоги, підстав для ідентифікації та верифікації нового клієнта ТОВ «Танк Транс» у відповідності до вимог вказаної Інструкції та положень чинного законодавства - у банку не було.

Водночас, позивач надіслав на адресу ТОВ "Танк Транс" повідомлення за вих. №1321 від 04.03.2015р. про те, що у відповідності до п. 2.1.11 договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р. та п. 2.2. договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р., майнові права за договорами, укладеними між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс", в тому числі, за кредитним договором №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р.,та договорами забезпечення вважаються відступленими позивачу, оскільки постановою Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015р. Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Також, позивач повідомив відповідачу -1 (ТОВ "Танк Транс") реквізити для погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, що оформляється заявою однієї із сторін, до якої, відповідно, застосовуються загальні положення про правочин.

Предметом спору у справі є вимога про визнання недійсним зарахування зустрічних однорідних вимог, яке відбулось на підставі заяви від 18.02.2015р. з підстав невідповідності приписам ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України, що порушує права та інтереси позивача як нового кредитора за договором відступлення права №Д-1.1/2014 від 04.09.2014р. та заставодержателя майнових прав.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст. 203 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 603 ЦК України у разі заміни кредитора зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент одержання боржником письмового повідомлення про заміну кредитора, і строк вимоги настав до його одержання або цей строк не встановлений чи визначений моментом пред'явлення вимоги.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, зарахування проводиться, якщо вимога виникла на підставі, що існувала на момент пред'явлення боржникові вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Встановлено, що ТОВ "Танк Транс" є боржником банку за кредитним договором мультивалютної кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., а банк є боржником ТОВ "Танк Транс" за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р., права вимоги за яким набуто останнім за договором відступлення прав вимоги від 11.02.2015р., укладеного з ТОВ «Інвестком».

Одночасно банк є боржником ТОВ"Танк Транс" за договором №10 банківського рахунку від 11.12.2012р., права вимоги за яким набуто останнім за договором відступлення прав вимоги від 11.02.2015р., укладеного з ОСОБА_9

Отже, зазначені вимоги є зустрічними. При цьому, зобов'язання товариства за вказаним договором мультивалютної кредитної лінії та зобов'язання банку за договорами банківських рахунків є грошовими, тобто, однорідними, і строк їх виконання настав.

При цьому характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

За змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

На юридичну однорідність вимог не впливає та чи інша валюта, у якій виражене грошове зобов'язання, чи курс однієї валюти по відношенню до іншої, а має значення лише природа зобов'язання.

Вираження грошового зобов'язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, за висновками суду не змінюють самої суті грошового зобов'язання.

Щодо посилання позивача та відповідача-2 на те, що зобов'язання, припинення яких в даній справі ініційовано шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, виражено в різних валютах й відсутня домовленість сторін щодо конвертації валют, колегія суддів зазначає наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та добросовісність (стаття 3 ЦК України).

Тому застосування інституту припинення зобов'язання зарахуванням повинно відповідати цим засадам. Безперечно, зараховуватися мають вимоги в рівних частинах.

Відповідач-1 для проведення заліку в заяві від 18.02.2015р. використав крос-курс долара США до євро станом на 12.02.2015р. без врахування вимог статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та контролю" та офіційного курсу НБУ.

За розрахунками позивача, різниця між розміром зобов'язань становила 311 017,07 доларів США, а за розрахунками Банку 273 751,58 євро.

Згідно п.3.2.6.2 кредитного договору, укладеного між відповідачами, у випадку, якщо валюта виконання зобов'язань, не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника, то для її погашення здійснюється придбання іноземної валюти за курсом, що склався на Міжбанківському валютному ринку України за цією операцією на дату купівлі/продажу/обміну іноземної валюти.

Однак, ТОВ «Танк Транс» не набувало права власності на валютні цінності і не використовувало валютні цінності як засіб платежу, не здійснювало придбання іноземної валюти для погашення кредиту на Міжбанківському валютному ринку України, а виконувало зобов'язання перед банком щодо погашення кредиту в порядку ст.601 ЦК України і ст.203 ГК України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

У заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р., відповідач-1 заявив про припинення зобов'язань в повному обсязі щодо сплати відповідачем-1 на користь Банку суми заборгованості за кредитом за Договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р. у розмірі 28 274 280,27 євро; припинення зобов'язань щодо сплати Банком на користь Відповідача-1 заборгованості на загальну суму 31 964 073, 85 доларів США (що за крос-курсом станом на 12.02.2015р. складає еквівалент 28 274 280,27 євро) за наступними договорами: Договором банківського рахунку№ 26/21746-168 від 04.09.2009р., укладеним між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ", в частині вимог на суму 5 608 142,14 доларів США; Договором банківського рахунку № 10 від 11.12.2012р., укладеним між Банком та ОСОБА_9, на суму 26 355 931,71 доларів США, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог.

При цьому відповідачем враховано крос-курс Євро/Долар США згідно даних Міжнародної інформаційної агенції «Bloomberg» станом на 12 лютого 2015р.

Національний банк України не встановлює обмінних курсів обміну валют з долара США до Євро. В той же час не має в законодавстві будь-яких обмежень щодо можливості застосування крос-курсу обміну валют Міжнародної інформаційної агенції «Bloomberg». Аналогічні обмеження також не встановлені і в кредитних договорах.

Позивачем та відповідачем-2 нормативно не доведено необхідність врахування ТОВ «Танк Транс» в заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог курсу валют станом не на 12.02.2015р., а станом на 18.02.2015р., та не доведено припинення більшого розміру грошових зобов'язань за рахунок меншого розміру зустрічного зобов'язання.

Заперечення позивача та відповідача 2 на визначений у заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р. курс валюти, а також доводи про те, що грошові зобов'язання виражені у різних іноземних валютах, не свідчать про неоднорідність зобов'язань, які заявлені ТОВ "Танк Транс" до зарахування.

Фактично, заперечення щодо визначення курсу валюти у заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р. має місце щодо визначення самого розміру зобов'язання, що підлягає зарахуванню.

Розмір заборгованості, який припиняється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визначається станом на день заявлення відповідної заяви.

Як підтверджено матеріалами справи, на час заявлення вимоги про зарахування зустрічних однорідних вимог, що розглядаються у даній справі, заборгованість ТОВ "Танк Транс" за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р. станом на 18.02.2015р. - 28 274 280, 27 євро; заборгованість ПАТ "Дельта Банк" за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. перед ТОВ "Танк Транс" - 5 608 142,14 доларів США; заборгованість ПАТ "Дельта Банк" за Договором банківського рахунку № 10 від 11.12.2012р. - 26 355 931,71 доларів США.

Доказів наявності спору щодо розміру заборгованості за вказаними договорами сторонами не надано.

У разі наявності заперечень щодо курсу валюти, який визначений в заяві про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р., відповідач 2 не був позбавлений права оспорити правомірність зарахування зустрічних зобов'язань визначених у заяві від 18.02.2015р. та розмір самої заборгованості. Наразі, в матеріалах справи відсутні докази оспорення та не визнання ПАТ "Дельта Банк" у судовому порядку заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р.

Наведені ПАТ "Дельта Банк" у листах відповідачеві-1 посилання на те, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо курсу валюти, не свідчать про спростування, у визначеному законодавством порядку, правомірності заяви про припинення зобов'язання.

Водночас, позивачем та відповідачем 2 не надано суду документально підтверджених обґрунтувань щодо заперечень на розрахунок, здійснений ТОВ "Танк Транс", а наведені ними розрахунки не містять нормативного обґрунтування та доказів того, що станом на 12.02.2015р. крос/курс становив інший показник, ніж застосований відповідачем-1.

Наведений позивачем у додаткових поясненнях розрахунок не відповідає умовам договору кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 09.06.2011р., оскільки сторонами не було погоджено визначення курсу іноземної валюти згідно із офіційним курсом НБУ.

Разом з тим, згідно із фактичними обставинами справи, саме по собі заперечення позивача та відповідача 2 на визначений у заяві курс валюти не створює наслідків недійсності одностороннього правочину, оскільки може бути спором щодо визнання обсягу (повністю чи частково) зобов'язання, що підлягає припиненню шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

В силу положень чинного законодавства для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим, особа, яка отримала заяву про зарахування, може спростувати правомірність такого зарахування на підставі ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Крім того, виключний перелік випадків, в яких не допускається зарахування зустрічних вимог викладено в ст. 602 Цивільного кодексу України.

Судом враховано, що лист ПАТ «Дельта Банк» за вих. № 212 від 20.03.2015р. містить посилання банку на повідомлення ТОВ «Танк Транс» про невизнання зарахування зустрічних вимог та припинення зобов'язань відповідача-1 за Кредитним договором.

Однак норми чинного законодавства не ставлять дійсність відступлення права вимоги в залежність від визнання чи не визнання такого відступлення боржником.

Водночас, судом встановлено, що банком не заявлялась відмова від зарахування зустрічних вимог та спростування чинності цієї заяви у судовому порядку, а неможливість проведення зарахування зустрічних вимог на підставі заяви ТОВ "Танк Транс" та невідповідність сум зарахування не доведено.

За обставин, викладених вище, та які підтверджуються матеріалами справи, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що у банку виникло зобов'язання грошового характеру з перерахування коштів на рахунки третьої особи-1 та третьої особи-2, відкриті в іншому банку та зазначені у відповідних платіжних дорученнях, а у відповідача-1 не виникло грошових вимог до банку, що виключає можливість проведення зустрічних вимог на підставі ч.1 ст.601 ЦК України та, відповідно, є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

При цьому, моментом припинення зобов'язань сторін згідно з надісланими відповідачем заявами про зарахування зустрічних однорідних вимог є дата самої заяви - 18.02.2015р.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 02.02.2015 р. у справі № 908/1811/14.

Оскільки заяву про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р. надіслано банку 18.02.2015р., тобто до запровадження тимчасової адміністрації в банку з 03.03.2015р., зі сторони ТОВ «Танк Транс» відсутні порушення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З огляду на викладене та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відповідність спірного правочину вимогам ст.601 ЦК України, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, а доводи, викладені відповідачем-1 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо посилань відповідача -2 (апелянта) на нікчемність договору застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. у зв'язку із чим вказані правочини не створюють будь-яких правових наслідків, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) не приведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Частиною 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк".

08.04.2015р. виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015р. №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк". Згідно з даним рішення тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців 03.03.2015 по 02.09.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.08.2015р. №147 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» по 02.10.2015 року включно.

Постановою НБУ №664 від 02.10.2015р. відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Як вбачається із матеріалів справи, за результатами перевірки з виявлення правочинів, які є нікчемними, затвердженими протоколом №54 від 22.09.2015р. засідання комісії з перевірки правочинів (інших правочинів) за кредитними операціями, договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. визнанні нікчемними у відповідності до п. п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В той же час, в матеріалах відсутні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, наявність яких свідчить про нікчемність правочину, а саме відмови ПАТ "Дельта Банк" від власних майнових вимог, прийняття на себе зобов'язань у порядку іншому, ніж встановлено Законом України "Про банки і банківську діяльність" та наявності умов, які передбачають передачу майнових прав з метою надання позивачу переваг, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016р., визнано протиправним та скасовано рішення № 8951 від 24.09.2015р. у формі повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Дельта Банк" про нікчемність правочинів, прийняте на підставі протоколу №54 від 22.09.2015р., згідно якого за наслідками перевірки визнано нікчемними договір застави майнових прав № Д-1.1./2014 від 4 вересня 2014 року та договір про відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 від 4 вересня 2014 року на підставі п. п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Доказів виконання зобов'язань за договором застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договором про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. матеріали справи не містять.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п.6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Системний аналіз положень ЦК України, Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що між позивачем та відповідачем -2 склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунку, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором банку.

Виходячи з назви та змісту ст. ст.1, 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», останній є спеціальним законом, що регламентує суспільні відносини, на стадії виведення неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідації, метою якого є захист прав і законних інтересів фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб- підприємців), які уклали або на користь яких укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Кредиторами вказаний закон визначає юридичних або фізичних осіб, які мають документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Окрім цього, вказаний закон визначає особу, наділену спеціальною правосуб'єктністю щодо прав та обов'язків з подання позовів майнового та немайнового характеру та, зокрема, визнання певних договорів нікчемними.

Відповідачем-2 не заявлялись вимоги про нікчемність договору застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р. ні у межах даної справи, ні на підставі окремого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, юридично-значимі дії відповідачів щодо зарахування зустрічних однорідних вимог були здійснені до запровадження в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, що не оспорюється ні учасниками спірного правочину, ні Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Визнання ж правочину, що є предметом позову у цій справі недійсним не матиме наслідком можливість наступного виконання договорів, укладених між позивачем та відповідачем-2, адже з огляду на приписи ст.ст.36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як в процесі запровадження тимчасової адміністрації, так і при процедурі ліквідації банківської установи зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог забороняється, оскільки може порушити порядок погашення вимог кредиторів.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимоги позивача включені до переліку вимог кредиторів, що будуть погашені у 7-му чергу.

Наразі, відсутність прав, якими позивач наділений згідно із договором застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014р. та договором відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014р., належними доказами не підтверджена.

Доводи та заперечення сторін з приводу розміру акцептованих Банком вимог в процедурі ліквідації та надані на їх підтвердження докази судом не враховуються, оскільки по перше, акцептування вимог відбувалося після вчинення оспорюваного правочину, по друге, спори щодо акцептування вимог кредиторів вирішуються в судовому порядку (стаття 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") та не є предметом цієї справи.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів сторін суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують доводів суду апеляційної інстанції.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що зобов'язання Товариства за Кредитним договором та зобов'язання Банку за Договорами банківського рахунку є зустрічними та однорідними (грошовими), строк виконання яких настав, а позивач не довів та не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних вимог від 18.02.2015р.) не були дотримані вимоги, встановлені статтями 203, 601 ЦК України, відтак, не довів наявності підстав, в силу яких даний правочин має бути визнаний недійсним. При цьому юридично значимі дії відповідачів щодо зарахування зустрічних однорідних вимог були здійснені ще до запровадження в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" тимчасової адміністрації, що свідчить про відсутність будь-яких обмежень на час звернення Товариства із заявою від 18.02.2015р.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що відповідачем-2 (ПАТ «Дельта Банк») зроблено не було, у зв'язку з чим його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ТОВ «Танк Транс» з підстав, викладених в них, підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. у справі №910/25482/15, прийняте із невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, надання їм правової оцінки, підлягає скасуванню, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України, з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 49 ГПК України у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача-1, судові витрати за подання ним апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. у справі №910/25482/15 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. у справі № 910/25482/15 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. у справі №910/25482/15 скасувати.

4.Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

5.Стягнути з Державної іпотечної установи (01133, м.Київ, бул. Л.Українки, 34, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (81500, Львівська область, м.Городок, вул. Івасюка, 2-г, ) 1 339, 80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

7.Матеріали справи №910/25482/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Ю.Б. Михальська