КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р. Справа№ 910/20226/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Квятківській Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Кучкова Ю.В. (довіреність від 11.11.2015 № 91/2015/11/11-6);

від відповідача: Пількевич Є.А. (довіреність від 20.10.2015 № 173);

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015р.

у справі № 910/20226/15 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ

про стягнення 1 843 942,89 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20226/15 позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 141 515 (сто сорок одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 43 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 682 825 (один мільйон шістсот вісімдесят дві тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 97 коп. та судовий збір у розмірі 36486 (тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят шість) грн. 83 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, дочірнє підприємство "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у відповідності до якої просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20226/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 553 964,48 грн. інфляційних нарахувань на суми основного боргу та 3 % річних за період з 28.05.2013 по 07.10.2015.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції, на думку скаржника, є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. При цьому апелянт зазначає, що господарським судом міста Києва не було взято до уваги факт оплати відповідачем заборгованості в порядку виконавчого провадження, а тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про суму заборгованості. На підтвердження вищезазначеного апелянтом було подано до Київського апеляційного господарського суду нові докази, а саме: інформацію про виконавчі провадження № 38032223, № 44463616, копії банківських виписок від 06.12.2013, 10.12.2013, 04.03.2015, 29.04.2015, 05.06.2014, копії платіжних доручень від 29.04.2015, 09.07.2015, 21.08.2015.

У судових засіданнях представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити, представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Також позивач відзиву на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 96 Господарського процесуального кодексу України, суду не надав, проте відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду, а тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом міста Києва та підтверджується матеріалами справи, рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2013 у справі № 910/2450/13, що набрало законної сили 28.03.2013, встановлено факт наявності основної заборгованості ДП "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" перед ПАТ "Київенерго" за спожиту теплову енергію за період з 01.02.12 по 01.01.13 за договором № 2690058 від 15.10.2001 року на постачання теплової енергії у гарячій воді в розмірі 1490160,51 грн., а тому позовні вимоги задоволено повністю, вирішено стягнути з відповідача основний борг в сумі 1490160,51 грн., три проценти річних в розмірі 19339,47 грн., пеню в сумі 69870,68 грн., а також судовий збір - 31587,41 грн.

На виконання вказаного рішення 29.03.2013 було видано наказ, який в подальшому було подано стягувачем для примусового виконання до органів виконавчої служби. 21.05.2013 державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк боржнику для добровільного виконання рішення суду до 28.05.13.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем була здійснена часткова оплата вказаної заборгованості 04.07.2013 у розмірі 10297,31 грн., 17.02.2014 у розмірі 150 846,49 грн., 17.07.2015 у розмірі 14275,43 грн.

Як вірно встановлено господарським судом міста Києва, станом на момент вирішення даного спору сума основного боргу, що підлягає стягненню за рішенням господарського суду м. Києва від 13.03.2013 № 910/2450/13 складає 1 314 741,28 грн.

Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13, що набрало законної сили 08.04.2014, встановлено факт наявності основної заборгованості ДП "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" перед ПАТ "Київенерго" за спожиту теплову енергію за період з 01.01.2013 по 31.10.2013 за договором № 2690058 від 15.10.2001 року на постачання теплової енергії у гарячій воді в розмірі 1340874,44 грн., а тому позовні вимоги задоволено повністю, вирішено стягнути з відповідача основний борг в сумі 1340874,44 грн., три проценти річних в розмірі 25295,82 грн., пеню в сумі 79766,59 грн., а також судовий збір - 28918,74 грн.

На виконання вказаного рішення 08.04.2014 було видано наказ, який в подальшому було подано стягувачем для примусового виконання до органів виконавчої служби. 21.08.2014 державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк боржнику для добровільного виконання рішення суду до 28.08.2014.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив часткову оплату вказаної заборгованості 05.06.2014 у розмірі 3903,89 грн., 20.07.2015 у розмірі 89385,18 грн., таким чином станом на момент вирішення даного спору сума основного боргу, що підлягає стягненню за рішенням господарського суду м. Києва від 21.03.2014 № 910/25893/13 складає 1 247 585,37 грн.

Позивачем здійснено нарахування відповідачу інфляційних втрат в розмірі 970 095,87 грн. та 3 % річних в розмірі 97488,65 грн. (рішення господарського суду м. Києва № 910/2450/13 від 13.03.2013), що нараховані за період з 28.05.13 по 07.10.15, а також інфляційних втрат в розмірі 712 730,10 грн. та 3 % річних в розмірі 44026,78 грн. (рішення господарського суду м. Києва № 910/25893/13 від 21.03.2014), що нараховані за період з 28.08.14 по 07.10.15.у зв'язку з невиконання відповідачем самостійно у строки, встановлені постановами про відкриття виконавчих проваджень від 21.05.2013 та 21.08.2014, вимог державного виконавця про сплату суми основної заборгованості на підставі рішень господарського суду м. Києва № 910/2450/13 від 13.03.2013 та № 910/25893/13 від 21.03.2014,

При цьому, наявність грошових зобов'язань відповідача по сплаті позивачу заборгованості у розмірі 1314741,28 грн. (з урахуванням часткових оплат) підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2013 р. у справі № 910/2450/13, заборгованості в розмірі 1247585,37 грн. (з урахуванням часткових оплат) підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13, а тому враховуючи приписи ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу та п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд міста Києва за наявності визначених законом підстав дійшов вірного висновку стосовно того, що рішення господарського суду м. Києва від 13.03.2013 р. у справі № 910/2450/13 та від 21.03.2014 р. у справі № 910/25893/13 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України). Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів виконано частково, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїх постановах від 04.07.2011 №13/210/10 та від 12.09.2011 №6/433-42/183тв Вищий господарський суд України у постанові від 16.03.2011 № 11/109).

Відповідно до п. 5.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз 3, 4 п. 7.1 Постанови № 14 якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції за наявності визначених законом підстав погоджується з висновком господарського суду міста Києва стосовно того, що нарахування інфляційних нарахувань на суму заборгованості може здійснюватись на суму основної заборгованості до повного виконання рішення в цій частині, а виходячи з положень ст. 610, ч. 1 ст. 612, ст. 611 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення інфляційних та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, а тому перевіривши наведений позивачем в уточненні до позовної заяви розрахунок заборгованості, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про його обґрунтованість та арифметичну правильність, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 97488,65 грн. та інфляційних втрат у розмірі 970095,87 грн. за період з 28.05.13 по 07.10.15 (рішення суду від 13.03.13 № 910/2450/13) та 3 % річних у розмірі 44026,78 грн. та інфляційних втрат у розмірі 712 730,10 грн. за період з 28.08.14 по 07.10.15 (рішення суду від 21.03.14 № 910/25893/13) підлягають задовленню.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що господарським судом міста Києва не було взято до уваги факт оплати відповідачем заборгованості в порядку виконавчого провадження, а тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про суму заборгованості. На підтвердження вищезазначеного апелянтом було подано до Київського апеляційного господарського суду нові докази, а саме: інформацію про виконавчі провадження № 38032223, № 44463616, копії банківських виписок від 06.12.2013, 10.12.2013, 04.03.2015, 29.04.2015, 05.06.2014, копії платіжних доручень від 29.04.2015, 09.07.2015, 21.08.2015. Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. П. 9 постанови ВГСУ від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» визначено, що обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із ч. 1 ст. 101 ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вказані докази були подані без належного обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції.

При цьому в суді першої інстанції відповідач просив відмовити в задоволенні позову з інших підстав, а саме: відповідач зазначав стосовно відсутності його вини у невиконанні рішень господарського суду м. Києва від 13.03.13 № 910/2450/13 та від 21.03.14 № 910/25893/13, щодо чого суд першої інстанції, враховуючи приписи ст. 115 ГПК України, правомірно зазначив, що рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, зокрема і для відповідача, а тому обов'язок відповідача сплатити заборгованість, факт існування якої встановлений рішенням суду, є безумовним, та не може залежати від дій чи бездіяльності органів виконавчої служби.

Враховуючи вищевикладене та те, господарський суд першої інстанції вирішує спір, досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, а суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності рішення суду першої інстанції також за наявними в матеріалах справи та додатково поданими доказами, неможливість подання яких до суду першої інстанції повинна бути належним чином обгрунтована, що не було зроблено апелянтом, колегія суддів апеляційного господарського суду за наявності визначених законом підстав приходить до висновку, що інформація про виконавчі провадження № 38032223, № 44463616, копії банківських виписок від 06.12.2013, 10.12.2013, 04.03.2015, 29.04.2015, 05.06.2014, копії платіжних доручень від 29.04.2015, 09.07.2015, 21.08.2015 не можуть бути належними та допустимими доказами у справі та не приймаються судом до уваги.

Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач обґрунтовував свої заперечення в суді першої інстанції з інших підстав, яким була надана належна правова оцінка господарським судом міста Києва, ним не було належним чином обґрунтовано неможливість подання до суду першої інстанції нових доказів, які підтверджують часткове погашення заборгованості перед позивачем, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги в цій частині.

Решта доводів сторін не підтверджуються наявними у справі доказами і висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи, дав правову оцінку доказам, наданими представниками сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, заперечень та з врахуванням визначених законом підстав дійшов вірного висновку стосовно стягнення з відповідача на користь публічного акціонерного товариства "Київенерго" 1 682 825 грн. 97 коп. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 141 515 грн. 43 коп., у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У той же час, доводи скаржника не підтверджені належними та допустимими доказами та зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

За вказаних обставин суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Київська міська курортна бальнеолікарня профспілок України" закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20226/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі № 910/20226/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/20226/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко