РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016Справа №910/7065/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Креатив Постач»

до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

треті особи Приватне акціонерне товариство «Креатив», Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт-Україна»

про визнання договорів поруки припиненими

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Пипко Р.П. (представник за довіреністю);

від відповідача - Мосійчук Я.І. (представник за довіреністю);

Бондар К.І. (представник за довіреністю);

Чучук В.А. (представник за довіреністю);

від третьої особи 1 - не з'явився;

від третьої особи 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Креатив Постач» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», треті особи - Приватне акціонерне товариство «Креатив», Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонпродукт-Україна» про визнання договору поруки №151214Р20 від 30.07.2014 припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 17.11.2008 між ПрАТ «Креатив» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено Генеральну кредитну угоду №15130N2. ТОВ «Креатив Постач» виступив поручителем за цією Генеральною угодою. З метою забезпечення виконання зобов'язань ПрАТ «Креатив» та ТОВ «Регіонпродукт-Україна» перед Банком за Генеральною угодою, було укладено договір поруки №151214Р20 від 30.07.2014 відповідно між ПрАТ «Креатив», ТОВ «Регіонпродукт-Україна», Банком та ТОВ «Креатив Постач».

Разом з тим, 21.08.2013 між ПрАТ «Креатив» та Банком в рамках Генеральної угоди, було укладено Кредитний договір №151213К17. ТОВ «Креатив Постач» виступив поручителем за цим Кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань ПрАТ «Креатив» перед Банком за Кредитним договором, між ТОВ «Креатив Постач» та Банком було укладено договір поруки №151213Р23 від 21.08.2013.

В подальшому позивачеві стало відомо, що після укладення вищезазначених договорів поруки було внесено зміни до Генеральної угоди та Кредитного договору, зазначені зміни суттєво збільшили обсяг відповідальності поручителя. Про зазначені зміни ТОВ «Креатив Постач» нічого не повідомлялось вказані зміни не узгоджувались з останнім, як з поручителем.

Оскільки ТОВ «Креатив Постач» не було ознайомлене зі змінами, які вносились до Генеральної угоди та Кредитного договору, на думку позивача на підставі ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України, відповідна порука припиняє свою дію.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати поруку за Договором №151214Р20 від 30.07.2014, що укладений між ПрАТ «Креатив», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Регіонпродукт-Україна» та ТОВ «Креатив Постач», та поруку за Договором №151213Р23 від 21.08.2013, що укладений між ПрАТ «Креатив», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Креатив Постач», припиненою.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначили, що підписанням Договору про внесення змін №151214Р23-1 до договору поруки №151214Р23 від 21.08.2013 та Договору про внесення змін №151214Р20-1 до договору поруки №151214Р20 від 30.07.2014 позивач (поручитель) письмово підтвердив, що він ознайомлений і погоджується зі всіма змінами, всі зміни до Генеральної угоди та до кредитних договорів вносились за його попередньої згоди, а також, що поручитель підтверджує дійсність наданої поруки.

На підставі викладеного, представники відповідача, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники третіх осіб в судове засідання повноважних представників не направили, пояснень по суті спору не надали, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.11.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (банк) та Закритим акціонерним товариством «Креатив» (позичальник) було укладено Генеральну кредитну угоду №15130N2 (Генеральна угода).

Відповідно до п.1.1., 1.2. Генеральної угоди, генеральна угода регулює загальні засади співпраці між банком та позичальником щодо фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності Позичальника, яка містить усі напрями діяльності підприємства позичальника, зазначені у Бізнес-плані позичальника.

Метою цієї Генеральної угоди є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності позичальника, яке здійснюється відповідно до цієї Генеральної угоди.

Згідно з п.4.1. Генеральної угоди, відповідно до умов цієї Генеральної угоди банк проводить Кредитні операції в межах лімітів, визначених п.4.5. Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов кредитного договору, укладеного в рамках цієї Генеральної угоди.

За змістом п.п.4.5.1. Генеральної угоди загальний ліміт заборгованості за Генеральною угодою: загальний розмір заборгованості позичальника перед кредитором за цією Генеральною угодою не може перевищувати екв. 25000000 (двадцять п'ять мільйонів) доларів США. Сторони погодили, що загальний ліміт заборгованості за Генеральною угодою поширюється на кредитні договори, які будуть укладені в рамках Генеральної угоди протягом її дії.

Відповідно до п.п.4.5.2. Генеральної угоди ліміт заборгованості за кредитним договором встановлюється в порядку та на умовах, визначених у кредитному договорі, укладеному банком з позичальником, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди.

Згідно з п.п.4.5.3. Генеральної угоди загальна сума всіх чинних лімітів заборгованості за кредитними договорами в будь-який момент дії Генеральної угоди не може перевищувати суми загального ліміту заборгованості за Генеральною угодою.

Відповідно до п. 4.3 Генеральної угоди строк користування кредитом за цією Генеральною угодою встановлюється до 17.11.2011 року.

Згідно з п.п.5.2.8. Генеральної угоди позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати банку заборгованість за кредитом, сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі за кредитним договором.

Відповідно до п.10.1. Генеральної угоди, Генеральна угода набуває чинності з дати її підписання повноважними представниками позичальника та банку і залишається чинною до дати повного виконання сторонами зобов'язань за генеральною угодою.

В подальшому між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (банк) та Приватним акціонерним товариством «Креатив» (позичальник) було укладено Кредитні договори №151213К17 від 21.08.2013, №151214К12 від 10.06.2014 та №151214К16/EEP-17-EXIM від 19.09.2014.

Разом з тим, до Генеральної угоди від 17.11.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (банк) та Закритим акціонерним товариством «Креатив» (позичальник) було укладено ряд додаткових договорів, зокрема, Додатковою угодою №151213К17-4 від 11.12.2013 до Кредитного договору сторони погодили збільшити комісію за невиконання певних пунктів Кредитного договору.

Додатковою угодою №151213К17-23 від 16.10.2014 до Кредитного договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку комісію за зміну умов договору в сумі 60000 грн.

Додатковою угодою №151213К14-24 від 02.12.2014 до Кредитного договору сторонами погоджено, що строк погашення кредиту повинен здійснюватись в сумі не менше ніж 21888750 дол. США кожні 90 днів, починаючи з дати укладання цього додаткового договору. Також сторонами було обумовлено сплату комісії за зміну умов договору в розмірі 600000 грн.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №151213К17, 21.08.2013 між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (кредитор), ПрАТ «Креатив» (позичальник) та ТОВ «Креатив Постач» (поручитель) було укладено Договір поруки №151213Р23, відповідно до умов п.п.3.1., 3.2. якого поручитель зобов'язався перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання.

У випадку невиконання позичальником основного зобов'язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов'язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.

Згідно з п.п.2.1.6. Договору поруки, поручитель підтверджує, що він ознайомився з умовами кредитної угоди (включаючи всі додатки до Кредитної угоди, що є чинними на дату укладання цього договору), укладеної між кредитором і позичальником, поінформований про фінасово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов'язки згідно з цим договором.

Відповідно до п.п.2.1.7. Договору поруки, поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до Кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому.

Додатково, 30.06.2015 між сторонами було укладено Договір №151213Р23-1 про внесення змін до Договору поруки №151213Р23 від 21.08.2013 відповідно до п.1 якого, поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується з усіма змінами, що були внесені до Кредитної угоди після дати укладення Договору поруки, починаючи з додаткового договору №151213К17-1 від 28.08.2013 до додаткового договору №151213К17-25 від 30.06.2015.

Відповідно до п.2 зазначеного договору, поручитель підтверджує, що всі зміни, які були внесені до Кредитної угоди після дати укладення Договору поруки, вносилися за його попередньою згодою.

Разом з тим, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною угодою, 30.07.2014 між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (кредитор), ПрАТ «Креатив» (позичальник 1), ТОВ «Регіонпродукт-Україна» (позичальник 2) та ТОВ «Креатив Постач» (поручитель) було укладено Договір поруки №151214Р20, відповідно до умов п.п.3.1., 3.2. якого поручитель зобов'язався перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання.

У випадку невиконання позичальником основного зобов'язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов'язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.

Згідно з п.п.2.1.6. Договору поруки, поручитель підтверджує, що він ознайомився з умовами кредитної угоди (включаючи всі додатки до Кредитної угоди, що є чинними на дату укладання цього договору), укладеної між кредитором і позичальником, поінформований про фінасово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов'язки згідно з цим договором.

Відповідно до п.п.2.1.7. Договору поруки, поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до Кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому.

Додатково, 30.06.2015 між сторонами було укладено Договір №151214Р20-1 про внесення змін до Договору поруки №151214Р20 від 30.07.2014 відповідно до п.1 якого, поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується з усіма змінами, що були внесені до Генеральної кредитної угоди №151308N2 від 17.11.2008 після дати укладення Договору поруки, починаючи з додаткової угоди №151308N2-31 від 30.07.2014 до додаткової угоди №151308N2-32 від 22.08.2014.

Відповідно до п.2 зазначеного договору, поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується з усіма умовами кредитних договорів, що були укладені між кредитором та позичальником в рамках Генеральної угоди, а саме: кредитного договору №151213К17 від 21.08.2013; кредитного договору №151214К12 від 10.06.2014 та кредитного договору №151214К16/EEP-17-EXIM від 19.09.2014.

Поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується з усіма змінами до ерудитного договору №151213К17 від 21.08.2013, починаючи з додаткового договору №151213К17-20 від 22.08.2014 до додаткового договору « 151213К17-25 від 30.06.2015; кредитного договору №151214К12 від 10.06.2014, починаючи з додаткового договору №151214К12-1 від 22.08.2014 до додаткового договору №151214К12-2 від 30.06.2015; кредитного договору №151214К16/EEP-17-EXIM від 19.09.2014, починаючи з додаткового договору №151214К16/EEP-17-EXIM-1 від 02.02.2014 до додаткового договору №151214К16/EEP-17-EXIM-2 від 30.06.2015.

Згідно з п.3 договору, поручитель підтверджує, що зміни, які були внесені після дати укладання Договору поруки до Генеральної угоди та кредитних договорів, зазначених в п.1 та п.2 цього договору про внесення змін, вносилися за його попередньою згодою.

У відповідності до п.4 договору поручитель підтверджує, що після укладення кредитних договорів №151213К17 від 21.08.2013, №151214К12 від 10.06.2014, №151214К16/EEP-17-EXIM від 19.09.2014 та внесення до них та до Генеральної угоди змін, зазначених в п.1 та п.2 цього договору про внесення змін до договору поруки, порука, надана згідно з Договором поруки, залишатиметься чинною.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання поруки за Договорами поруки припиненою.

Зокрема, позивач вказує, що відповідач збільшив комісії за невиконання певних пунктів Кредитного договору та змінив строки погашення кредиту, починаючи з грудня 2013 року, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, без отримання відповідного погодження позивача як поручителя за Договором поруки.

Договір поруки є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Виходячи з викладеного, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом ст.ст. 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, тому виходячи із загальних засад цивільного законодавства і господарського судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Так, підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Припинення поруки означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

В той же час, порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Отже, на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України.

Таким чином, згідно із частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України підставою для припинення поруки є сукупність таких умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Договору про внесення змін №151213Р23-1 до договору поруки №151213Р23 від 21.08.2013 та Договору про внесення змін №151214Р20-1 до договору поруки №151214Р20 від 30.07.2014, зокрема з п.1 зазначених договорів поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується з усіма змінами, що були внесені до Кредитної угоди та до Генеральної кредитної угоди.

Також підписанням зазначених договорів поручитель підтвердив, що всі зміни, які були внесені до Генеральної угоди та кредитних договорів після дати укладання договорів поруки, вносилися за його згодою.

Крім того, спірними договорами поруки позивач поручився за належне виконання позивальником своїх зобов'язань за генеральною угодою та кредитним договором у повному обсязі, при цьому договори не містять конкретного розміру зобов'язань, за які поручився позивач, а лише мають посилання на умови кредитних договорів та всіх додаткових угод, які можуть бути укладені, зокрема, у майбутньому.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні Договорів поруки були вільні у визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договори поруки.

Таким чином, при укладенні Договорів поруки та Договорів про внесення змін до них, Товариство як поручитель підтвердило факт обізнаності з умовами Генеральної угоди та кредитних договорів, які, зокрема, передбачають право Банку змінити розмір комісії за невиконання певних пунктів кредитного договору та комісії за зміну умов договору, визначених умовами вказаних договорів. При цьому вказані зміни фактично не змінили обсягу відповідальності поручителя за договорами поруки.

Вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що Банком було внесено зміни до Генеральної угоди та Кредитного договору без отримання необхідної згоди позивача як поручителя за Договорами поруки.

Згідно зі ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що порука за Договорами поруки припинилася внаслідок збільшення відповідачем розміру відповідальності позивача як поручителя без отримання його згоди на відповідне збільшення.

За таких обставин, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 26.07.2016

Суддя Я.В. Маринченко