КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" липня 2016 р. Справа№ 910/6544/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Баранця О.М.
суддів: Кропивної Л.В.
Пашкіної С.А.
при секретарі Матюхін І.В.
за участю представників:
від позивача Мельниченко О.В.
від відповідача Сєров Є.І.
розглянувши
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
"Інтербізнесконсалт"
на рішення
Господарського суду міста Києва
від 31.05.2016 року
у справі № 910/6544/16 (суддя Плотницька Н.Б.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю
"Інтербізнесконсалт"
до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
про визнання недійсною заяви про зарахування № 10/719 від
23.03.2016 р.
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року в позові відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Інтербізнесконсалт" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2016 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року у справі №910/6544/16 прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Баранець О.М.; судді: Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.
Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду № 09-52/3374/16 від 25.07.2016 р. справу № 910/6544/16, у зв`язку із перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.
Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 25.07.2016 р., справу № 910/6544/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Пашкіна С.А., Кропивна Л.В.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів даної справи, відповідно до опису вкладення у цінний лист № 013 від 23.03.2016 року Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" направлено заяву про зарахування № 10/719 від 23.03.2016 року, відповідно до умов якої Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" заявляє про зарахування зобов`язань Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" по виплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" грошових коштів за постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 року у справі № 910/13862/15 в загальній сумі 1297478 грн 19 коп. в рахунок зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" перед Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" по сплаті грошових коштів відповідно до постановою Вищого господарського суду України № 910/15376/15.
Листом № 01/04/16 від 01.04.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" повідомило Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" про нікчемність заяви про зарахування № 10/719 від 23.03.2016 року.
Позивач стверджував, що односторонній правочин (заява про зарахування №10/719 від 23.03.2016 року) є недійсним, оскільки заява підписана головним фінансовим директором Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" Євець І.В., проте позивачу не надано доказів на підтвердження повноважень Євець І.В. діяти від імені відповідача. Крім того, позивач зазначає, що строк виконання вимог щодо повернення позивачем грошових коштів у розмірі 1297487 грн. 19 коп. не настав і настане тільки після подання та розгляду заяви про поворот виконання рішення по справі № 910/15376/15, та відсутні рішення суду з цього приводу. Також, позивач вказував на те, що заява про зарахування однорідних вимог, вчинена на стадії виконання судового рішення, може бути підставою для укладання мирової угоди про закінчення виконавчого провадження, яка у разі її затвердження судом, є підставою для закінчення виконавчого провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
З огляду на положення частини 3 статті 203 Господарського кодексу України та частини 2 статті 601 Цивільного кодексу України для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
За наявності всіх наведених вище умов згоди іншої сторони для зарахування не потрібно.
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" тощо.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до положень статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Згідно з частинами 1, 3 статті 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Статтею 246 Цивільного кодексу України визначено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.
Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 Цивільного кодексу України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).
Як вбачається з матеріалів справи, заява про зарахування № 10/719 від 23.03.2016 від імені Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" були підписаний в.о. голови правління головним фінансовим директором Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" Євець І.В. В матеріалах справи міститься довіреність № 10-57-д від 19.01.2016 на ім`я заступника голови правління головного фінансового директора Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" Євець Ірини Володимирівна, видана головою правління Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" Марком Роллінсом, з правом укладати, підписувати, затверджувати заяви, угоди, акти, протоколи про зарахування, а також інші документи, спрямовані на припинення зобов`язання зарахуванням зі строком дії до 31.12.2016. За таких обставин, ОСОБА_1 при підписанні заяви про зарахування № 10/719 від 23.03.2016 мала необхідний обсяг повноважень діяти від імені та в інтересах Публічного акціонерного товариства "Укрнафта".
Крім того, нормами чинного законодавства України, зокрема нормами статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України не передбачено обов`язку надання довіреності представника юридичної особи разом з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, а також що зазначені дії є обставинами, з якими закон пов`язує визнання недійними правочинів.
Згідно з нормами статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Зарахування являє собою спосіб припинення зобов`язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов`язання.
Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов`язання.
Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.
При цьому з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов`язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент; ясність вимог.
Відповідно до статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;в інших випадках, встановлених договором або законом.
Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов`язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 Цивільного кодексу України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов`язанні).
Таким чином, підписання відповідачем вказаної заяви є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов`язань сторін.
Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.
На однорідність вимог не впливають підстави виникнення зобов`язання, а має значення лише природа зобов`язання, в даному випадку зобов`язання обох сторін є грошовими, тобто однорідними.
Згідно з частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі №910/15376/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015, з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" стягнуто 177 950 доларів США, що еквівалентно 3745847 грн 50 коп. заборгованості; з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" солідарно стягнуто 10000 доларів США, що еквівалентно 210500 грн 00 коп. заборгованості, 70630 грн 41 коп. витрат по сплаті судового збору; 15 000 грн 00 коп. витрат на послуги адвоката.
13.11.2015, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі № 910/15376/15, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015, видано наказ щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт"3745847 грн 50 коп.
На підставі наказу Господарського суду міста Києва від 13.11.2015 №910/15376/15 у виконавчому провадженні № 49384823 станом на 23.12.2015 з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" стягнуто 3745847 грн 50 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.
Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 змінено постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі № 910/15376/15 в частині пункту другого. Пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 викладено в такій редакції: Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 2448369 грн. 31 коп., що еквівалентно 6323183,06 російських рублів заборгованості".
Відповідно до частини 1 статті 122 Господарського процесуального кодексу України якщо виконані рішення або постанова змінені чи скасовані і прийнято нове рішення про повну або часткову відмову в позові, або провадження у справі припинено, або позов залишено без розгляду, боржникові повертається все те, що з нього стягнуто на користь стягувача за зміненими чи скасованими у відповідній частині рішенням, постановою.
Видача наказу про повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості провадиться господарським судом за заявою боржника, до якої додається довідка, підписана керівником чи заступником керівника і головним (старшим) бухгалтером, про те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем. (частина 2 статті 122 Господарського процесуального кодексу України).
Поворот виконання рішення, постанови - це процесуальна дія, яка полягає в повному або частковому відновленні первісного становища відповідача в разі зміни або скасування рішення з прийняттям нового рішення про повну або часткову відмову в позові. Мета повороту виконання рішення - приведення відносин, що склалися між сторонами, у відповідність з новим судовим рішенням шляхом усунення наслідків скасованого повністю або частково рішення.
Так, у пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням військової частини А 1080 щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 02.11.2011 N 13-рп/2011 зазначено, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала.
Відповідно до вимог статті 122 Господарського процесуального кодексу України поворот виконання рішення суду створює обов`язок для стягувача, на користь якого у боржника стягнуті гроші або майно, повернути отримані грошові кошти, оскільки правова підстава для виконання в повному обсязі скасованого судового рішення відпала, як і відпала підстава для набуття позивачем (стягувачем) всієї суми грошових коштів за скасованим судовим рішенням. При цьому, Суд зазначає, що видача наказу про поворот виконання здійснюється лише за заявою боржника, а відсутність норми, за якою такий би наказ видавався автоматично, свідчить про те, що частина 1 статті 122 Господарського процесуального кодексу України встановлює безпосередній обов`язок повернути отримані грошові кошти за скасованим або зміненим рішенням, яке було виконано боржником.
З іншого боку, постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 змінено постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі № 910/13862/15. з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" стягнуто 14 183 629 грн 97 коп.
Відповідно до частини 3 статті 111-11 Господарського процесуального кодексу України постанова касаційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Згідно з нормами частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Враховуючи вказані норми, з моменту прийняття Вищим господарським судом України постанови від 15.03.2016 у справі № 910/15376/15 у Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" виник обов`язок (настав строк виконання зобов`язання) щодо повернення Публічному акціонерному товариству "Укрнафта" 1297478 грн 19 коп. (різниця між сплаченою сумою (3745847 грн 50 коп.) та сумою, що підлягає сплаті на підставі постанови від 15.03.2016 (2448369 грн. 31 коп.). Крім того, з моменту прийняття Вищим господарським судом України постанови від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15 у Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" виник обов`язок (настав строк виконання зобов`язання) щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 14183629 грн 97 коп.
Вказані вимоги відповідача до позивача є зустрічними та однорідними (стосуються одного й того ж виду речей - грошових коштів).
Таким чином, згідно із заявою про зарахування № 10/719 від 23.03.2016 р. зобов`язання Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" зі сплати зазначеної в постанові ВГСУ від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15 суми заборгованості (14183629 грн 97 коп.) частково припинились шляхом зарахування однорідних вимог на суму 1 297 478 грн 19 коп. (3745847 грн 50 коп. - 2448369 грн 31 коп.), та в свою чергу припинились зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" щодо повернення Публічному акціонерному товариству "Укрнафта" 1297478 грн 19 коп. (різниця між сплаченою сумою (3745847 грн 50 коп.) та сумою, що підлягає сплаті на підставі постанови від 15.03.2016 (2448369 грн 31 коп.).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача стосовно того, що строк виконання зобов`язання останнього не настав, що є однією з підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до вимог статті 601 Цивільного кодексу України.
Крім того, твердження позивача щодо недійсності одностороннього правочину з тієї підстави, що заява про зарахування в сумі 1297478 грн. 19 коп. не може бути задоволена, у зв`язку з тим, що вказана сума підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", є безпідставним оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.11.2008 року у справі №3-4910к08, Закон України "Про виконавче провадження" не містить заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення.
Відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання рішення суду свідчить про фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом, а тому посилання позивача про необхідність укладення мирової угоди між сторонами на стадії виконавчого провадження вірно не прийнято судом першої інстанції до уваги як необґрунтоване, оскільки укладення такої мирової угоди не вимагається в даному випадку.
У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.
Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Позивачем не доведено належними засобами доказування, що заява Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про зарахування № 10/719 від 23.03.2016 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним одностороннього правочину - заяви Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про зарахування № 10/719 від 23.03.2016, а вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року у справі №910/6544/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2. Справу № 910/6544/16 повернути до Господарського суду міста Києва.
3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.В. Кропивна

С.А. Пашкіна