РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2016№910/12301/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/12301/16

за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі філії «Центр забезпечення виробництва», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет», м. Київ,

про визнання недійсними окремих пунктів договору від 05.02.2016 №05/02-16,

за участю представників:

позивача - Іорданової Н.М. (довіреність від 19.07.2016 №б/н);

відповідача - Цибікова О.О. (довіреність від 07.07.2016 №б/н).

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (далі - Укрзалізниця) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» (далі - Товариство) про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.5 договору від 05.02.2016 №05/02-16 (далі - Договір).

Позов мотивовано тим, що: Договір укладений позивачем під впливом тяжких і вкрай невигідних обставин, а тому правочин в частині підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.07.2016 порушено провадження у справі.

14.07.2016 позивач подав суду довідку про відсутність аналогічного спору.

22.07.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав таке:

- скрутне становище із запасами палива на залізниці позивач пов'язує з призупиненням підписання договору з переможцем торгів тендеру із закупівлі палива;

- умови здійснення закупівель визначені чинним законодавством України та є відомими Укрзалізниці, а тому оскарження процедури закупівлі не могло бути несподіванкою для позивача та є нормальним процесом, який можна передбачити;

- таким чином, оскарження процедури закупівлі не може вважатися тяжкою обставиною, адже даний факт може бути прогнозований позивачем;

- крім того, Укрзалізниця є підприємством державного значення, яке безумовно повинно мати плани закупівлі необхідної кількості палива;

- позивач стверджує, що залізнична галузь України в лютому-березні 2016 року перебувала на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень, а закупівлю дизпалива неможливо було здійснити без проходження процедури здійснення державних закупівель та вчасно забезпечити додаткове надходження дизпалива для потреб підрозділів позивача;

- позивач не довів наявність тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину та не підтвердив факт знаходження на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень з неможливістю здійснення закупівлі дизпалива, окрім як через тендер №64, як на підстави, які б зумовлювали хоча б одну з обов'язкових обставин для визнання частково недійсним правочину в порядку статті 233 ЦК України.

Представник позивача у судовому засіданні 25.07.2016 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05.02.2016 Товариством (позикодавець) і Укрзалізниця (позичальник) укладено Договір, за умовами якого:

- позикодавець зобов'язався передати у позику позичальникові продукцію, найменування якої вказується у пункті 1.2 Договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж кількості та не нижчої якості (пункт 1.1 Договору);

- найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) (пункт 1.2 Договору);

- оціночна вартість однієї тони продукції, що передається у позику, становить 19 000 грн., включаючи ПДВ та акцизний збір, що є звичайною ціною продукції на дату укладання Договору (пункт 1.3 Договору);

- Договір позики є безвідсотковим (пункт 1.4 Договору);

- позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 Договору, у строк до 31.03.2016. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній у актах приймання-передачі продукції, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (пункт 3.2 Договору);

- сторони домовилися, що вони докладатимуть усіх зусиль з метою належного виконання договірних зобов'язань (пункт 4.1 Договору);

- у разі невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України (пункт 4.2 Договору);

- у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 Договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення (пункт 4.3 Договору);

- у разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у пункті 3.2 Договору, позичальник оплачує позикодавцю вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, визначеної пунктом 1.3 Договору, протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань (пункт 4.4 Договору);

- у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених пунктом 4.4 Договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки (пункт 4.5 Договору);

- Договір є укладеним з моменту передачі продукції та діє до 31.03.2016 (пункт 7.1 Договору).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач просить суд визнати пункти 4.3, 4.4, 4.5 Договору недійсними, посилаючись на таке:

- постачання дизельного палива на 2016 рік для регіональних філій, вагоноремонтних заводів та інших підрозділів залізничної галузі здійснюється згідно з тимчасовими контрольними завданнями централізованого матеріально-технічного забезпечення, згідно з якими оголошено конкурсні торги № 64 на закупівлю дизельного палива (оголошення № 263542 у Віснику державних закупівель (далі - ВДЗ) від 30.12.2015 № 411/1/1), розкриття яких мало відбутися 09.02.2016;

- 02.02.2016 торги № 64 на закупівлю дизпалива були призупинені Антимонопольним комітетом України через скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінінтертехнологія» (рішення від 02.02.2016 № 163-р-пк/ск) та перенесено їх розкриття на 19.02.2016;

- 23.02.2016 акцептовано найкращу конкурсну пропозицію торгів № 64 на закупівлю дизпалива. Дата оприлюднення повідомлення про акцепт 23.02.2016 у ВДЗ № 36/1/1. Підписання договору з переможцем торгів Товариством було призупинено через подання скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент Нафта» від 29.02.2016 № 177;

- залишки палива на регіональних філіях знаходились в критичній кількості та потребували негайного вирішення зазначеної проблеми для забезпечення постійного та безперебійного перевезення пасажирів та вантажів;

- оскільки залізнична галузь України в лютому - березні 2016 року перебувала на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень, а закупівлю дизпалива неможливо було здійснити без проходження процедури здійснення державних закупівель та вчасно забезпечити додаткове надходження дизпалива для потреб підрозділів Укрзалізниці, то у позивача не було будь-якої іншої можливості здійснення таких дій;

- з огляду на викладене Укрзалізниця попри внутрішнє волевиявлення була вимушена підписати Договір під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, на яких наполягав відповідач.

Відповідач, заперечуючи проти доводів позивача, посилався на таке:

- Договір було укладено сторонами відповідно до норм чинного законодавства України;

- позивач не довів наявність тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину;

- Укрзалізниця не підтвердила факт знаходження на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень у зв'язку із неможливістю здійснення закупівлі дизпалива, окрім як через тендер №64;

- позивачем документально не підтверджено підстави для визнання частково недійсним правочину.

Відповідно до частин другої - п'ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 постанови пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Разом з тим, згідно із пунктом 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Таким чином, Укрзалізниця зобов'язана документально підтвердити те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

У свою чергу, позивач вказаний обов'язок не виконав і доказів, які підтверджують існування тяжкої обставини та те, що за їх відсутності Договір не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, суду не подав.

Так, Укрзалізниця не підтвердила документально те, що у лютому-березні 2016 року залізнична галузь України перебувала на межі зриву; позивач не підтвердив, що у нього було відсутня достатня кількість дизпалива та саме через оскарження процедури закупівлі дизпалива могли бути зірвані перевезення залізницею.

Поданий позивачем лист від 22.12.2015 № 21313-18/77-1 не є належним доказом, оскільки дані викладені у ньому не підтверджені документами щодо обліку дизпалива та його використання.

Що ж до тверджень про те, що саме відповідач наполягав на укладенні вкрай невигідного правочину, то слід вказати таке.

Договір було укладено у порядку статті 627 ЦК України; доказів протилежного суду не подано.

Укрзалізниця не подала документального підтвердження того, що нею вчинялися дії для укладення правочину з умовами, які б, на думку позивача, були б більш вигідними (не надано протоколу розбіжностей до Договору; жодних проектів Договору складених позивачем; жодних доказів які б підтверджували листування щодо поліпшення умов Договору для Укрзалізниці).

Слід зазначити, що відповідач не є монополістом у сфері продажу дизельного палива, а тому позивач не був позбавлений можливості укласти аналогічний договір позики з іншою юридичною особою на більш вигідних для себе умовах.

Що ж до розміру штрафних санкцій, викладених у пунктах 4.3, 4.4, 4.5 Договору, то підстав вважати їх вкрай невигідними немає з огляду на таке.

Товариство надало у безвідсоткову позику дизельне паливо орієнтовною вартістю 95 000 000 грн. у строк до 31.03.2016.

Строк перебування вказаного палива у Укрзалізниці приблизно один місяць.

Отже, відповідач протягом місяця не відчужував та не отримував прибуток за продаж 5 000 тон дизельного палива.

Цілком логічно, що за невчасне повернення таких матеріальних цінностей як 5 000 тонн дизельного палива була встановлена відповідальність у значних розмірах.

Разом з тим, Укрзалізниця не подала суду документального підтвердження того, що позивачем вживалися заходи для зменшення штрафних санкцій за Договором, зокрема, шляхом надсилання відповідного проекту додаткової угоди про внесення змін до Договору, тощо.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Позивач не надав суду доказів (у розумінні статті 32 Господарського процесуального кодексу України), які б підтверджували наявність підстав для визнання пунктів 4.3, 4.4, 4.5 Договору недійсними.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.2016.

Суддя О. Марченко