РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016Справа №902/462/16

За позовом Калинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Бродецької селищної ради

до Приватного підприємства «Мегамет»

про стягнення 1 054 584,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від Калинівської місцевої прокуратури: не з'явився

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Янатьєва Н.Г. представник за довіреністю № б/н від 21.03.16., Бурик С.П. представник за довіреністю № б/н від 20.03.15.

Від прокуратури міста Києва: Гончаренко Р.Ю. посвідчення № 043542 від 29.06.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Калинівська місцева прокуратура звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Бродецької селищної ради до Приватного підприємства «Мегамет» про стягнення 1 054 584,00 грн. збитків, завданих територіальній громаді смт. Бродецьке тимчасовим зайняттям земельної ділянки по вул. Робітнича, 44 у вигляді неодержаних доходів на вказану суму.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.16. порушено провадження у справі № 902/462/16 та призначено її до розгляду на 14.07.16.

12.07.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В зв'язку з неявкою в судове засідання 14.07.16. Калинівської місцевої прокуратури та Бродецької селищної ради, з огляду на неподання ними жодного з витребуваних судом документів та неповідомлення про причини неявки в судове засідання, на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 26.07.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Калинівська місцева прокуратура та Бродецька селищна рада в судове засідання 26.07.16. повторно не з'явились, документи на виконання вимог ухвал суду від 10.06.16. та 14.07.16. не надали, заяв чи клопотань не подали і не надіслали, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, при цьому, повідомлення про вручення ухвал суду в даній справі вказаним учасникам судового процесу наявні в матеріалах справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників Калинівської місцевої прокуратури та Бродецької селищної ради не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Прокуратура міста Києва в судовому засіданні 26.07.16. позов підтримала в усному порядку.

Відповідач в судовому засіданні 26.07.16. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 902/462/16.

В судовому засіданні 26.07.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача та прокуратури міста Києва, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Калинівська місцева прокуратура вказує на наступне.

В 2009-2010 роках Бродецький цукровий завод, що розташований по вул. Робітничій, 44, в смт. Бродецьке, Козятинського району, став власністю ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут», зареєстрованого вул. Ворошилова, 16, в м. Мар'їнка, Донецької області. В подальшому, 21.12.2010 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут» укладено кредитний та іпотечний договори, за якими ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут» отримало кредит під заставу будівель та споруд Бродецького цукрового заводу.

Розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації від 03.03.2011 № 99 ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки в користування на умовах оренди загальною площею 100 га під будівлями та спорудами, що належать цьому товариству, за рахунок земель промисловості, які перебували в постійному користуванні ВАТ «Бродецький цукровий завод» відповідно до державного акту на право постійного користування серії ВН № 001366. На підставі вищевказаного розпорядження, розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації від 17.08.2012 № 454 ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та надано в оренду ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут» терміном на 49 років земельну ділянку площею 99,8029 га за рахунок земель промисловості, які перебували в постійному користуванні ВАТ «Бродецький цукровий завод» на території Бродецької селищної ради для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами переробної та іншої промисловості (для виробничих потреб).

16.09.2014 між ПП «Мегамет» та ПАТ «Банк Камбіо» укладено договір про відступлення права вимоги за вказаними іпотечним договором, внаслідок чого відповідач набув право іпотекодержателя на майновий комплекс цукрового заводу.

Однак, жодних доказів на підтвердження зазначеного ні Калинівською місцевою прокуратурою ні позивачем не подано.

Підставою позову є те, що відповідач використовує земельну ділянку площею 99,8029 га на території Бродецької селищної ради Козятинського району без правовстановлюючих документів та не здійснює нарахування і плату земельного податку за вказану земельну ділянку.

Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Згідно з п. 2 вищевказаного Порядку розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Згідно з п. 3 Порядку відшкодуванню підлягають, зокрема, збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Відповідно до п. 5 Порядку збитки відшкодовуються власниками землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій.

Актом від 25.06.15. визначено розмір збитків (недоотриманого доходу), завданих територіальній громаді Бродецької селищної ради за використання Приватним підприємством «Мегамет» у період з 06.11.14. по 10.06.15. земельної ділянки площею 99,8029 га без оформлення документів, які посвідчують право користування на суму 1 054 584,00 грн. згідно доданого до нього розрахунку.

Розпорядженням № 173 від 26.06.15. Головою Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області затверджено акт визначення розміру збитків (недоодержаного доходу) внаслідок порушення прав Бродецької селищної ради в частині використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, ненадходження орендної плати до бюджету сільської ради.

Козятинською районною державною адміністрацією Вінницької області направлено відповідачу лист № 01-27/698 від 28.03.16. з пропозицією добровільного відшкодування суми збитків, зазначених в акті комісії, однак відповідачем збитки не відшкодовано.

Відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить:

а) розпорядження землями територіальних громад;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства;

к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 211 Земельного кодексу України визначено, що у випадку порушення земельного законодавства винні особи несуть, зокрема цивільну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про охорону земель" власники і землекористувачі, в тому числі і орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов'язані дотримуватись вимог земельного та природоохоронного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Матеріалами справи підтверджено і відповідачем не заперечується, що відповідач є власником будівель і споруд за адресою: Вінницька область, Козятинський район, смт. Бродецьке, вулиця Робітнича, будинок 44, загальною площею 19011,00 кв.м (1,9011 га), а не 99,8029 га, як на те вказує Калинівська місцева прокуратура.

Постановою Пленуму Вищого Господарського суду України № 6 від 17.05.11. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" визначено наступне.

Господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. При цьому суду слід враховувати вимоги частини другої статті 120 ЗК України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення (п. 3.8).

За змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають. (п. 3.4).

Станом на 24.09.14. проектно-технічна документація із землеустрою ТОВ «Мар'їнський Укрпромзбут» перебувала в процесі виготовлення, а рішенням № 08-39-06 від 16.10.15. Бродецька селищна рада Козятинського району Вінницької області відмовила відповідачу в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку, яка розташована в смт. Бродецьке, вул. Робітнича, 44 орієнтовною площею 99,8 га, на якій знаходяться будівлі та споруди, які належать ПП «Мегамет» згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.15. Причини такої відмови в рішенні не казані.

Отже відповідачем вчинялись дії щодо узаконення користування земельною ділянкою.

Крім того суд зважає на те, що доказів в підтвердження здійснення будь-яких заходів, спрямованих на уникнення збитків, позивачем та Калинівською місцевою прокуратурою надано не було.

Суд додатково звертає увагу на те, що матеріалами справи належними та допустимими доказами не підтверджується використання відповідачем земельної ділянки саме площею 99,8029 га на території Бродецької селищної ради Козятинського району по вул. Робітнича, 44.

Пунктом 3.7 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 6 від 17.05.11. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 6 від 17.05.11. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до вимог ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди (неодержаних доходів) відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів є одним із видів цивільно-правової відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України у справі № 42/266-6/492 від 30.05.2006 р.).

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були би ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання, зроблені з цією метою приготування.

При обрахуванні розміру неодержаних доходів мають враховуватись тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано належним чином. Розмір неодержаних доходів повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби не відбулося порушення права.

Як зазначалось вище, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів, позивач повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу; при цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, для прийняття рішення про повне відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) протиправні дії відповідача мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 33/230-07 від 20.03.2008 р.).

З матеріалів справи вбачається відсутність в діях відповідача усього складу цивільного правопорушення, зокрема, вини відповідача в неукладенні між сторонами договору оренди земельної ділянки, протиправної поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками.

З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається Калинівська місцева прокуратура, не свідчать про наявність у Бродецької селищної ради порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

При цьому судом враховано, що позивач жодних пояснень на обгрнутування своє правової позиції не надав.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на Калинівську місцеву прокуратуру.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.08.16.

Суддя Т.М. Ващенко