ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" липня 2016 р.Справа № 916/1413/16

Позивач: державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)

Відповідач: державне підприємство "Одеський морський торговельний порт"

про стягнення 36 284,30 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність

У відповідності до приписів ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 16.06.2016р. до 12 год. 40 хв. 30.06.2016р., з 30.06.2016р. до 12 год. 40 хв. 14.07.2016р., з 14.07.2016р. до 10 год. 40 хв. 28.07.2016р.

СУТЬ СПОРУ: позивач, державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту), звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в якій просить суд стягнути з державне підприємство "Одеський морський торговельний порт" грошові кошти в сумі 36 284,30 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.06.2016р. позовну заяву (вх.№1517/16) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/1413/16 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№15245/16 від 16.06.2016р.).

В процесі розгляду справи учасниками процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, подані сторонами докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

25 лютого 2003р. між державним підприємством "Одеський морський торговельний порт" (Орендодавець) та підприємством з іноземними інвестиціями "Контролінг" (Орендар) було укладено договір оренди державного нерухомого майна №КД-3610, згідно умов п.1.1. якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі - майно) частку території Воєнного молу площею 679,85 кв.м., територіальну розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 16, що знаходиться на балансі Орендодавця, з метою використання для розміщення автозаправної станції.

Вартість майна щодо експертної оцінки на 22.11.2002р. становить 231 862 грн.

Відповідно до п.10.1. Договору, цей Договір набуває чинності з дати і діє до 31.12.2005р.

Додатковою угодою від 26.04.2004р. до вищенаведеного договору оренди державного нерухомого майна сторонами було погоджено внесення змін до зазначеного договору в частині заміни сторони договору з підстав того, що підприємство з іноземними інвестиціями "Контролінг" було замінено його правонаступником підприємством з іноземними інвестиціями "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА".

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 р. № 163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було реорганізовано ДП "Одеський морський торговельний порт" та створено ДП "Адміністрація морських портів України" шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків щодо них, на підставі актів приймання-передачі майна, майнових права та зобов'язань від 13.06.2013 р. до адміністрації Одеського морського порту перейшов об'єкт оренди за Договором № КД-3610 від 25.02.2003р. та відповідно договір.

Отже, з 13.06.2013р. саме у позивача виникло право на отримання орендної плати за об'єкт оренди за договором №КД-3610 від 25.02.2003р.

Проте, відповідач, протягом липня жовтня 2013р. виставив відповідачу наступні рахунки на оплату орендних платежів:

- 07.07.2013р. рахунок №250977 на суму 13 502,34 грн.;

- 07.08.2013р. рахунок №251132 на суму 13 488,84 грн.;

- 06.09.2013р. рахунок №251237 на суму 13 394,41 грн.;

- 08.10.2013р. рахунок №251342 на суму 13 394,41 грн.

Зазначені рахунки підприємство з іноземними інвестиціями "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" сплатило в повному обсязі, що підтверджується відповідною банківською випискою.

Враховуючи те, що відповідач, як первісний кредитор за договором оренди державного нерухомого майна № КД-3610 від 25.02.2003 р., повідомив ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" про зміну кредитора лише у травні 2014 р., рішенням господарського суду м. Києва від 27.10.2015 р., яке набрало законної сили 27.01.2016 р., визнано, що ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" належним чином виконало свої зобов'язання за договором оренди державного нерухомого майна № КД-3610 від 25.02.2003 р.

Отже, стягнення з ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" суми орендної плати за період з 13.06.2013 по 30.09.2013р. є неможливим.

З підстав того, що в порушення прав Нового кредитора відповідач не передав позивачу ані грошові кошти, ані документи, що засвідчують права сторін за договором, позивач звернувся до ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" з запитом про надання інформації щодо суми орендної плати, яка ним сплачена відповідачу за період з 13.06.2013р. по 30.09.2013р. за договором.

Відповідно до листа ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" від 25.06.2014 р. № 3481 визначено, що відповідачу було перераховано 53 780, 00 грн.

06.08.2014 р. позивач звернулася до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів у сумі 53 780,00 грн., як безпідставно отриманих від ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА".

15.08.2014р. відповідач у відповідь на зазначену претензію, повідомив, що визнає за собою обов'язок щодо перерахування до адміністрації Одеського морського порту грошових сум у розмірі 28 211,12 грн., які становлять 70% суми орендної плати, яка була сплачена ПІІ "ЛУКОЙЛ УКРАЇНА" на користь ДП "ОМТП" за період з 13.06.2013 по 30.09.2013р., без врахування ПДВ в розмірі 8 063,18 грн., який відповідач перераховувати відмовляється.

Проте, грошові кошти в сумі 36 284,30 грн. відповідачу не перерахував.

З врахуванням вищенаведених обставин, позивач був вимушений звернутись до господарського суду Одеської області за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

Згідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У відповідності до ч.1 ст.117 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1213 Цивільного кодексу України закріплює, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо:

1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами;

2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Саме таку правову позицію викладено в постанові Верховного суду України №6-3090цс15 від 02.03.2016р.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Таким чином, із розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім в порушення вищезазначених приписів чинного Законодавства України щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів не виконані, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 36 284,30 грн., у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума безпідставно набутих грошових коштів, встановлена судом в розмірі 36 284,30 грн.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З врахуванням вищенаведеного, заявлені позовні вимоги позивача підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00 грн.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" (65026, м. Одеса, пл. Митна, 1, код ЄДРЮОФОПГФ 01125666) на користь державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14, код ЄДРЮОФОГФ 38727770) в особі Одеської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) (65026, м. Одеса, пл. Митна, 1, код ЄДРЮОФОПГФ 38728457) грошові кошти в сумі 36 284 (тридцять шість двісті вісімдесят чотири) грн. 30 коп. та витрати на оплату судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України

Повний текст рішення складено 02 серпня 2016 р.

Суддя О.В. Цісельський