КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 910/30425/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 12.07.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу малого підприємства «БЕСТ» на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року

у справі № 910/30425/15 (суддя - Босий В.П.)

за позовом малого підприємства «БЕСТ»

до комунального підприємства «Київський метрополітен»

Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого

органу Київської міської ради (Київської міської державної

адміністрації)

про визнання продовженим (пролонгованим) договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року у справі № 910/30425/15 у задоволені позову малого підприємства «БЕСТ» до комунального підприємства «Київський метрополітен» та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання продовженим (пролонгованим) договору - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року по справі № 910/30425/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станіка С.Р., суддів Власова Ю.Л., Хрипуна О.О. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У зв'язку з перебуванням суддів у відпустці та на лікарняному склад колегії суддів неодноразово змінювався. Так протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/30425/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Гончаров С.А.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 06.06.2016 року у складі головуючого судді: Тищенко О.В., суддів Іоннікової І.А., Гончарова С.А. справу № 910/30425/15 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Київський метрополітен» заперечило проти доводів зазначених у апеляційній скарзі позивача. Відповідач - 1 вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 12.07.2016 року представники комунального підприємства «Київський метрополітен» та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надали суду свої пояснення по справі в яких заперечили проти поданої апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представники відповідачів просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Представник малого підприємства «БЕСТ» у судове засідання 12.07.2016 року не з'явився. Про час та місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином. Проте, ухвала суду про призначення справи до розгляду повернулася без вручення адресату з відміткою поштового відділення за закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представників відповідачів, які просили суд розглядати справу без участі скаржника, оскільки, на їхню думку, скаржник навмисно затягує розгляд справи та не отримує поштову кореспонденцію, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представників сторін що не з'явились, у судовому засіданні 12.07.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників відповідачів, що з'явились у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

18.09.2012 р. між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - орендодавець), МП «БЕСТ» (надалі - орендар) та КП «Київський метрополітен» (надалі - підприємство) був укладений договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду №685 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 01.08.2012 р. №124 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроет», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: станція метро «Олімпійська», Б/Н, для змішаної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами.

Пунктом 2.1 договору визначено, що об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроет», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 3,47 кв.м та зазначена в викопіюванні з схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Згідно з п. 9.1 договору він є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 18.09.2012 р. по 16.09.2015 р. У разі, якщо законом передбачене нотаріальне посвідчення і державна реєстрація, цей договір є укладеним з моменту державної реєстрації.

За змістом п. 9.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору орендодавець та підприємство передали, а орендар прийняв в орендне користування об'єкт оренди за договором, що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 18.09.2012 р.

Листом від 11.08.2015 року № 462 позивач звернувся до відповідача 1 з пропозицією надати своє погодження на продовження дії договору на новий строк. Листом від 11.08.2015 року № 9/Д з аналогічним проханням позивач звернувся до відповідача 2.

Однак, орендодавець висловив свої заперечення щодо продовження терміну дії договору на новий термін, шляхом надання позивачу повідомлення №062/07/15-9627 від 31.08.2015 р., копія якого наявна в матеріалах справи. Вказаний лист був отриманий представником позивача 07.09.2015 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №158.

Так, у грудні 2015 року МП «Бест» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до КП «Київський метрополітен» та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання продовженим (пролонгованим) договору.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю, на думку позивача, підстав для визнання продовженим (пролонгованим) договору №685 від 18.09.2012 р. про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду на термін до 14.09.2018 р. у зв'язку з відсутністю заяви орендодавця про припинення дії такого договору.

Заперечуючи проти позову, відповідачі вказали на те, що позивача належним чином було повідомлено про відмову від продовження дії спірного договору оренди, а тому підстави для визнання такого договору продовженим відсутні.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року у справі № 910/30425/15 у задоволені позову МП «БЕСТ» до КП «Київський метрополітен» та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання продовженим (пролонгованим) договору - відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно вказав місцевий господарський суд, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна, а між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, факт передачі приміщення в оренду та користування ним позивачем підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду від 26.03.2012 р. та не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Як вбачається із п. 9.1 договору він є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 18.09.2012 р. по 16.09.2015 р.

Згідно ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється, зокрема у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України (ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Аналізуючи вищезазначені норми законодавства можна зробити висновок, що можливість продовження дії договору оренди на той же термін і на тих же умовах законодавець поставив у залежність, зокрема, від відсутності волевиявлення однієї із сторін про припинення цього договору у зв'язку із закінченням терміну його дії, та зазначив про те, що таке волевиявлення має відбуватись у відповідні строки. Тому, на переконання колегії суддів, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, зокрема, в порядку ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

За змістом п. 9.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

В даному випадку, як вірно вказав суд першої інстанції, орендодавець висловив заперечення щодо продовження терміну дії договору на новий термін, шляхом надання позивачу повідомлення №062/07/15-9627 від 31.08.2015 р., копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 100). Вказаний лист був отриманий представником позивача 07.09.2015 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №158 (а.с. 101).

Таким чином, оскільки, у позивача станом на 07.09.2015 р. (протягом одного місяця з дня закінчення строку дії договору) був наявний лист орендодавця про відмову від продовження дії договору та відповідачем 2 були дотримані вимоги ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в частині вчасного попередження орендаря про закінчення строку дії договору, та враховуючи, що рішення про продовження строку дії спірного договору Київрадою не приймалось, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що дія спірного договору оренди закінчилася 31.08.2015 року у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Посилання скаржника на те, що договір оренди є продовженим в силу приписів ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки на думку позивача орендодавець за три місяці до закінчення терміну договору не повідомив орендаря про припинення договірних відносини у зв'язку з наміром використовувати зазначене майно для власних потреб, судова колегія вважає необгрунтованим виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи листами від 17.07.2015 року, від 31.08.2015 року та від 17.09.2015 року відповідач-1 повідомив позивача про закінчення терміну дії договору оренди та про небажання продовжувати договір оренди, у зв'язку з невідповідністю об'єктів оренди вимогам п. 2.19 Правил пожежної безпеки в метрополітені, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2012 року, а не для використання власних потреб. Також позивача було повідомлено про необхідність звільнити об'єкт оренди та повернути за актом приймання-передачі орендодавцю.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні позову дійшов правильного висновку по справі. Позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено порушення його прав зі сторони відповідачів.

Такої ж правової позиції дотримується Вищій господарський суд України, зокрема у своїх постановах від 05.04.2016 року по справі № 910/26000/15, від 28.04.2016 року по справі № 910/18312/15, від 23.06.2016 по справі № 910/26831/15.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції скаржником не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду вважає безпідставним посилання суду першої інстанції у рішенні на п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 р. №12, статтю 16 ЦК України та на статтю 20 ГК України та висновки, що предмет позову у даній справі про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом.

Разом з тим, зазначене не вплинуло на результати розгляду справи оскільки, як вже зазначалося вище рішення від 01.02.2016 року про відмову у задоволенні позову прийнято законно та обґрунтовано.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги малого підприємства «БЕСТ» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу малого підприємства «БЕСТ» на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року у справі № 910/30425/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року у справі № 910/30425/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/30425/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров