ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р.Справа № 922/1891/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків
до Управління служби безпеки України в Харківській області, м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 5432,35 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. від 25.04.2016 р.,

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. від 22.03.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна компанія "Харківобленерго" (позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Управління служби безпеки України в Харківській області (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 5432,35 грн. - пені за лютий, березень 2016р., за порушення відповідачем умов договору про постачання електричної енергії від 15.10.2004р. № 041-16513 щодо вчасної оплати за спожиту електричну енергію. Також просить покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 14.06.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19.07.2016 р. о 10:30 год.

Представник позивача у судовому засіданні 19.07.2016р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Через канцелярію суду надав заперечення на відзив відповідача (вх. № 24549), які судом долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача, у судовому засіданні 19.07.2016р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 23534), в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за лютий 2016 р. в розмірі 1895,89 грн. Також, у відзиві на позовну заяву представником відповідача було викладено клопотання про зменшення розміру пені на 90%. Також відповідачем надані додаткові докази по справі (вх. № 24551). Надані письмові докази та відзив судом долучено до матеріалів справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

15.10.2004р. між АК "Харківобленерго" та Управлінням служби безпеки України в Харківській області був укладений договір про постачання електричної енергії № 041-16513 (надалі - договір про постачання електричної енергії).

09.03.2016 р. між сторонами був укладений договір про закупівлю послуги з постачання електроенергії № 1010-16.

Пунктом 1.1. договору про закупівлю послуги з постачання електроенергії № 1010-16 від 09.03.2016 р. було передбачено, що позивач надає послугу з постачання електроенергії (код за ДК 016:2010 35.12.1 - передавання електричної енергії (код за ДК 021:20-6 - розподіл електричної енергії та супутні послуги) (постачання електричної енергії)) для забезпечення потреб відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії, в т.ч. й за договором № 041-16513 від 15.10.2004 р.

Відповідно до умов встановлених п. 2.1.2 договору про постачання електричної енергії постачальник електричної енергії (позивач) зобовязувався постачати електричну енергію в обсягах, визначених в розділі 5 договору, з урахуванням розділів 6, 7 договору.

Відповідно до п. 2.2.5 договору про постачання електричної енергії споживач (відповідач) зобовязувався своєчасно сплачувати постачальнику вартість спожитої електроенергії та інші нарахування.

Пунктом 4.2.1 договору про постачання електричної енергії встановлено, що при порушенні термінів розрахунку за спожиту електричну енергію споживач сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, 3% річних та індексу інфляції.

Згідно позову позивач вказує, що станом на 01.05.2016р. за період з лютого по березень 2016р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на підставі договору про постачання електричної енергії № 041-16513 від 15.10.2004 р., який було пролонговано на 2016 рік. В обґрунтування позовних вимог позивачем були надані до суду копії відомостей про витрати електроенергії.

Як свідчать матеріали справи, позивач, як постачальник електричної енергії за договором, виконав свої зобов'язання по договору у повному обсязі та здійснив відпуск електричної енергії споживачу , за яку споживач розрахувався з порушенням строків, визначених договором.

Таким чином, порушення споживачем умов договору про постачання електричної енергії від 15.10.2004р., щодо вчасної сплати за отриману електричну енергію, стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду про стягнення з відповідача пені в сумі 5432,35 грн., які були нараховані відповідачу станом на 01.05.2016р.

Станом на дату розгляду справи, матеріали справи не містять доказів сплати зазначеної суми заборгованості відповідачем в добровільному порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлено строк (дату) його виконання, то воно повинно бути виконано в цей строк (дату).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено ч.1 ст. 612 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобовязання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивач, відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та у відповідності до п. 4.2.3. договору, п. 6 додатку №2 "Порядок розрахунків" до договору про постачання електричної енергії, за порушення строків виконання зобов'язання, нарахував відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу за весь час прострочення, за період з лютий-березень 2016р. в розмірі 5432,35 грн. та просить суд стягнути її на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго", надавши обґрунтований розрахунок, який перевірено судом.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобовязань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування позивачем пені в розмірі 5432,35 грн.

Суд критично оцінює заперечення відповідача, в яких відповідач, з посиланням на п. 6 додатку 2 до договору № 041-16513, зазначає про сплату відповідачем заборгованості за спірний період 23.03.2016р., у зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в частині нарахованої пені за березень 2016р. за період виникнення боргу у січні 2016р. в розмірі 1895,89 грн. та зазначає наступне.

На підставі договору про постачання електричної енергії № 041-16513 від 15.10.2004р. позивач відпускає відповідачу електричну енергію. На підставі п. 9.11 договір пролонгований на 2016 рік.

Відповідно до ЗУ "Про електроенергетику" від 16.10.1997 № 575/97-ВР та "Правил користування електричною енергією", затверджених Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996р., договір про постачання електричної енергії є основним документом та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Ст. 26 ЗУ "Про електроенергетику" передбачено, що споживання електричної енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Таким чином, відповідач споживає електричну енергію саме за Договором про постачання електричної енергії № 041-16513 від 15.10.2004р., а не за договором про закупівлю послуги з постачання електроенергії за бюджетні кошти, як на це посилається у своєму відзиві відповідач, оскільки п. 1.1 вказаного відповідачем договору передбачено, що замовник оплачує учаснику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії, в тому числі і за договором №041-16513 від 15.10.2004р. Всі умови договорів про постачання електричної енергії залишаються чинними та обов'язковими для виконання їх сторонами.

Так, в разі виникнення спірних питань між умовами цього договору та умовами договору про постачання електричної енергії, пріоритет має договір про постачання електричної енергії.

Отже, договори про постачання електричної енергії з відповідачем діяли з моменту їх укладання, а вказаний у позові договір - з 15.10.2004 року, і сторони саме з цього моменту мають свої права та обов'язки за цим договором, а отже, і стягнення пені за цим договором є правомірним.

Сума пені нарахована виключно на підставі умов укладеного між сторонами Договору, а саме п. 4.2.1 Договору та п. 6 Додатку 2 до Договору "Порядок розрахунків", де споживач, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу постачальника зобов'язаний сплатити суму пені, індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також 3 % річних з простроченої суми боргу.

На виконання умов договору позивач здійснив поставку відповідачу електричної енергії, проте у зв'язку з порушенням відповідачем договірного зобов'язання в частині здійснення оплати отриманої електричної енергії утворилась заборгованість по основному боргу, в зв'язку чим нарахування пені в розмірі 5432,35 грн. є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами частини 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено у п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Згідно БК України, бюджетна установа - це орган, установа або організація, визначена Конституцією України, а також установа або організація, створена у встановленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування, яка повністю утримується за рахунок відповідно державного бюджету або місцевого бюджетів, бюджетні установи є неприбутковими.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість, на яку позивач нараховує суму пені частково виникла в результаті неможливості проведення оплати у зв'язку з недостатнім фінансуванням установи.

Управління служби безпеки України в Харківській області є державною установою та фінансується за рахунок державного бюджету України.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем та те, що стягнення додаткових коштів у вигляді неустойки негативно позначається на рівні матеріального забезпечення установи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір пені на 90 %, а саме стягнути з відповідача пеню у розмірі 543,23 грн., а в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 4889,12 грн. суд відмовляє.

Враховуючи викладене, позовні вимоги АК "Харківобленерго" підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір покладається на відповідача повністю. При цьому суд враховує, що в частині зменшення судом розміру пені судовий збір покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 32-34, 38, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Управління служби безпеки України в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 2, ідентифікаційний код 20001711) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 149, ідентифікаційний код 00131954; п/р 5 в АТ "ОСОБА_3 Аваль" м. Київ, МФО 380805) пеню за лютий, березень 2016 р. у розмірі 543,23 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.08.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/1891/16