ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа № 925/182/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Довганя К.І., з секретарем Петрик І.О. за участю представників: позивача ОСОБА_1 за довіреністю, відповідача ОСОБА_2 за довіреністю, третя особа - не зявився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська м'ясна компанія", м. Черкаси до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк", м. Київ, третя особа без самостійних вимог на боці позивача публічне акціонерне товариство Сингаївський комбінат хлібопродуктів про визнання договору частково недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання п.3.3.5 договору застави товарів в обороті №42/2-З від 18.01.2010 року укладеного між ПАТ Сингаївський КХП та ПАТ Старокиївський банк недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зміст п.3.3.5 договору застави товарів в обороті № 42/2-З від 18.01.2010 року не відповідає Закону України "Про заставу", оскільки цим пунктом передбачено право заставодержателя у разі недостатності суми, отриманої від реалізації заставленого майна, задовольнити свої вимоги в повному обсязі з іншого майна заставодавця, а тому це пункт договору вважає недійсним.

Третя особа про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві проти позову заперечував. Заперечення вмотивовано тим, що доводи позивача суперечать приписам Закону України Про заставу, яким передбачено можливість задоволення вимог заставодержателя саме у спосіб, визначений спірним пунктом договору, укладеного сторонами. Крім того у відзиві представник просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, встановив наступне.

26.12.2008 між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк "Старокиївський банк" (змінено на ПАТ Старокиївський банк) та Відкритим акціонерним товариством Сигнаївський комбінат хлібопродуктів укладено кредитний договір № 42-В, відповідно до умов якого ПАТ Старокиївський банк надав позичальнику кредит у розмірі 981 882,00 доларів США строком до 26.01.2009 року.

18.01.2010 між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк "Старокиївський банк" змінено на ПАТ Старокиївський банк) (заставодержатель за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю " Черкаська мясна компанія" (заставодавець за договором) укладено договір застави товарів в обороті № 42/2-З3, відповідно до умов якого заставодавець передає заставодержателю в заставу у якості забезпечення виконання ВАТ Сигнаївський комбінат хлібопродуктів (позичальник) своїх зобов'язань за договором Кредитним договором № 42-В від 26.12.2008, укладеного між заставодержателем та позичальником, товари в обороті, перелік яких викладено в додатку до цього договору, який є його невід'ємною частиною.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсним п.3.3.5 договору застави товарів в обороті № 42/2-З від 18.01.2010 позивач посилається на невідповідність його змісту нормам ст. 24 Закону України "Про заставу", а саме у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Згідно п.3.3.5. Договору застави товарів в обороті у разі недостатності суми, отриманої від реалізації заставленого майна, задовольнити свої вимоги в повному обсязі з іншого майна Заставодавця.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

У зв'язку з наведеним необхідно встановлювати, чи є оспорюваний пункт правочину вчиненим та з якого моменту (статті 205-210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України встановлено зобов'язання сторін при укладенні господарського договору у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно з частинами 1-3 статті 4 Закону України "Про заставу" предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

Статтею 11 Закону України Про заставу передбачено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

У відповідності до норм статті 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Відповідно положенням ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з статтею 19 Закону України Про заставу за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За статтею 24 Закону України "Про заставу" у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Виходячи з фактичних обставин справи та приписів наведеного вище законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Право заставодержателя у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України, якщо інше не передбачено законом чи договором визначено ст.. 24 Закону України Про заставу. Отже спірний пункт договору, яким визначено, що у разі недостатності суми, отриманої від реалізації заставленого майна, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги в повному обсязі з іншого майна Заставодавця не суперечить вимогам названого вище Закону.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Суд вважає, що позивачем не доведено та судом не встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання пункту 3.5.5. договору застави недійсним на момент його вчинення, а тому вимоги позивача про визнання недійсним пункту 3.3.5 договору застави товарів в обороті від 18.01.2010 з підстав зазначених в позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Що стосується клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то суд виходить із наступного.

Згідно п.2.2. постанови Пленум Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин суд відхиляє посилання відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки заявленим позовом позивачем не доведено порушене право чи охоронюваний законом інтерес.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 25 липня 2016 р.

Суддя К.І. Довгань