ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року Справа № 916/5063/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Коваленка В.М., Короткевича О.Є.,
розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"
на рішення та постанову у справігосподарського суду Одеської області від 02.03.2016 Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.2016 № 916/5063/15 господарського суду Одеської області
за позовомДержавного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"
доДержавного підприємства "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів"
простягнення 17 507 535, 85 грн
за участю представників сторін: від Державного підприємства "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" (ДП "Чоразморшлях") - Хлопко В.Ф., від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" - Пихтін К.В.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" (далі - ДП "МТП "Южний", позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" (далі - ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів", ДП "Чоразморшлях", відповідач) про стягнення 17 507 535,85 грн, з яких: 7 610 000 грн основний борг, 7 861 808, 72 грн інфляційні нарахування, 1 360 417,81 грн 3% річних та 675 309,32 грн пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов укладеного між ними договору безпроцентної позики від 19.05.2009 щодо повернення повної суми позики у визначений цим договором строк.

Рішенням господарського суду Одеської області від 02.03.2016 у справі № 916/5063/15 (суддя Мостепаненко Ю.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.2016 у справі № 916/5063/15 (головуючий суддя Бєляновський В.В., суддя Величко Т.А., суддя Лавриненко Л.В.) рішення господарського суду Одеської області від 02.03.2016 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ДП "МТП "Южний" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішенням господарського суду Одеської області від 02.03.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.2016 у справі № 916/5063/15, прийняти нове рішення, яким стягнути з ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" на користь ДП "МТП "Южний" 17 481 891, 19 грн з яких: 7 610 000, 00 грн - основний борг, 7 861 808, 72 грн - інфляційне збільшення суми основного боргу, 1 360 417, 81 грн - 3% річних, 649 664, 66 грн - пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та судовий збір у загальному розмір 602 910,00 грн, посилаючись на порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема ст.ст. 256, 267 Цивільного кодексу України.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 19.05.2009 між ДП "Морський торговельний порт "Южний" (позикодавець) та ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" (позичальник) було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до п.1.1. якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 7 700 000 грн. (позика), а позичальник зобов'язується використати позику за цільовим призначенням і повернути позику позикодавцеві у визначений цим договором строк. Позика надається позичальникові на безпроцентній основі (п. 1.2. договору).

За умовами п.п. 2.1., 2.2. договору цільовим призначенням позики є погашення заборгованості з основної заробітної плати працівникам позичальника. Позичальник підтверджує, що сума вказаної заборгованості складає 7 700 000 грн. Позичальник за цим договором зобов'язується протягом двох банківських днів з моменту підписання договору відкрити поточний рахунок для перерахування позики у банку, визначеному позикодавцем.

Відповідно до п. 3.1 договору позичальник повинен повернути позику до 01.07.2009.

Передбачений в п. 3.1. цього договору термін може бути продовжений за згодою сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п.3.2. договору).

Відповідно до умов п. 4.1. договору позикодавець перераховує позичальнику суму позики в безготівковому порядку протягом двох банківських днів з моменту підписання договору.

Згідно п. 4.3. договору позика вважається переданою позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок позичальника.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути суму позики у термін, встановлений в п.3.1. цього договору.

Днем повернення позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позикодавця (п. 5.3. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору за порушення позичальником строків виконання зобов'язань, зазначених у договорі, стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п.8.2. договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.2. цього договору та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором (п. 8.3. договору). Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.8.4. договору).

Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (п. 9.5. договору).

На виконання умов даного договору ДП "МТП "Южний" перерахувало на поточний рахунок ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" грошові кошти у сумі 7 700 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2869 від 19.05.2009 та останнім не заперечується.

01.07.2009 між ДП "МТП "Южний" та ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" було укладено додаткову угоду №1 до даного договору, якою сторони виклали п. 3.1 договору в наступній редакції: "Позичальник повинен повернути позику до 31.12.2009".

03.08.2009 відповідачем було частково повернуто позивачу суму позики у розмірі 90 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 405 від 03.08.2009, реєстром документів від 03.08.2009 філії "Одеське РУ" №18 АТ "Банк "Фінанси та Кредит", довідкою ДП "Морський торговельний порт "Южний" вих. № 104-09/252 від 05.08.2009 про зарахування вказаної суми на рахунок позивача та сторонами не заперечується.

Водночас, суди відзначили, що 15.06.2011 між ДП "МТП "Южний" та ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" було складено акт звірки взаєморозрахунків, згідно з яким станом на 15.06.2011 заборгованість ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" за договором безпроцентної позики від 19.05.2009 становить 7 610 000 грн.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом ДП "МТП "Южний" вказувало на те, що на момент звернення до суду з позовом у відповідача наявний борг за договором безпроцентної позики від 19.05.2009 у розмірі 7 610 000 грн., оскільки з 03.08.2009 і до сьогоднішнього часу відповідач не виконує своїх грошових зобов'язань за вищезазначеним договором, що підтверджується відповідним актом звірки взаєморозрахунків між сторонами від 15.06.2011, у зв'язку з чим відповідачеві нараховано 7 861 808,72 грн. втрат від інфляції та 1 360 417,81 грн. 3% річних за період з 01.01.2010 по 15.12.2015 на підставі ст. 625 ЦК України та 675 309,32 грн. пені за період з 01.01.2010 по 07.06.2010 відповідно (до п. 6.1 договору).

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку нарахованої відповідачу пені в розмірі 675 309,32 грн. за період з 01.01.2010 по 07.06.2010 за порушення строку повернення позики, суд першої інстанції встановив його вірність та відповідність обставинам справи щодо прострочення відповідача.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача щодо сплати відповідачем 3% річних у розмірі 1 360 417,81 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 7 861 808,72 грн за період з 01.01.2010 по 15.12.2015, господарський суд дійшов висновку про правильність їх нарахування відповідно до Договору та вимог чинного законодавства.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про правомірність вимог позивача до відповідача не тільки в частині суми основної заборгованості, але й відсотків річних, інфляційних втрат та пені, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем повністю виконано свої зобов'язання за укладеним між сторонами у справі договором безпроцентної позики від 19.05.2009 в частині повернення одержаної позики у встановлений строк.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем у справі заявлено про сплив строку позовної давності стосовно заявленого ДП "МТП "Южний" позову, з огляду на що відповідач просив суд відмовити в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом, а тому до спірних правовідносин сторін в частині стягнення основного боргу, втрат від інфляції та 3% річних повинен бути застосований загальний строк позовної давності тривалістю у три роки згідно ст. 257 ЦК України, а в частині стягнення пені - скорочений тривалістю в один рік відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Суд касаційної інстанції зазначає, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що про порушення свого права на одержання суми основної заборгованості за договором позики, позивач дізнався 01.01.2010, а тому строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача 7 610 000 грн розпочався 01.01.2010, проте, оскільки, 15.06.2011 між ДП "МТП "Южний" та ДП ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" було складено, підписано та скріплено печатками акт звірки взаєморозрахунків, яким узгоджено, що станом на 15.06.2011 заборгованість, відповідача за договором безпроцентної позики від 19.05.2009 становить 7 610 000 грн - перебіг позовної давності перервався вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним боргу, та перебіг позовної давності розпочався заново з 16.06.2011.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким в оскаржуваній постанові погодився суд апеляційної інстанції, що строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача суми основної заборгованості 7 610 000 грн за договором позики закінчився 16.06.2014, однак позов про стягнення заборгованості пред'явлено лише 23.12.2015, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Оскільки, строк позовної давності за вимогою про стягнення суми основної заборгованості сплив, суд першої інстанції дійшов в рішенні правомірного висновку, з яким в постанові погодився суд апеляційної інстанції, що строк позовної давності за вимогами про сплату пені, 3% річних і інфляційних нарахувань, також сплив, отже позивачем пропущений строк позовної давності до заявлених вимог про стягнення з відповідача суми основної заборгованості, пені, 3% річних і інфляційних нарахувань.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що строк позовної давності для звернення з відповідними вимогами сплив, та приймаючи до уваги подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, викладену у відзиві на позовну заяву, який був поданий на вимогу господарського суду в судовому засіданні 10.02.2016, за участю позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким в оскаржуваній постанові погодився суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позовних вимог ДП "Морський торговельний порт "Южний".

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач вважає, що перебіг позовної давності по заявленим вимогам було зупинено при розгляді справи № 21-2/6-08-285 про банкрутство ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів", тому перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором безпроцентної позики від 19.05.2009 розпочався заново з 29.12.2014 - дня набрання законної сили ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2014 у справі № 21-2/6-08-285, якою припинено провадження у справі про банкрутство ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів".

Господарським судом встановлено, що ухвалою господарського суду від 14.09.2011 у справі № 21-2/6-08-285 кредиторські вимоги позивача, в тому числі на суму 7 610 000 грн., за договором безпроцентної позики від 19.05.2009 було визнано поточними, оскільки вони виникли після порушення провадження у справі № 21-2/6-08-285 про банкрутство ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів", тобто після 23.01.2008, і тому, враховуючи вимоги Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не могли бути предметом розгляду судової процедури банкрутства ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів", з огляду на те, що вимоги поточних кредиторів на стадії розпорядженням майном боржника не розглядаються та не включаються до реєстру вимог кредиторів.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що наявне провадження у справі про банкрутство ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" не позбавляло відповідача можливості звернутися з даним позовом до господарського суду в межах строку позовної давності, а твердження позивача про зупинення строку позовної давності щодо стягнення спірної суми заборгованості, яка виникла після порушення справи про банкрутство відповідача, є помилковими.

Згідно вимог ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону від 30.06.1999, поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Виходячи з вимог ст.ст. 1, 12, 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", вимоги поточних кредиторів, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, задовольняються у вільному правовому режимі в позовному провадженні до визнання боржника банкрутом, і дія мораторію на задоволення таких вимог не розповсюджується.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги (позивача), що у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за договором від 19.05.2009 (несплатою суми основного боргу), згідно з п. 8.3 договір діє і на теперішній час, а тому висновок суду першої інстанції щодо спливу строку позовної давності не відповідає дійсності, колегія суддів апеляційної інстанції правомірно зазначила, що позивач невірно тлумачить деякі правові категорії і поняття, що в свою чергу призводить до невірного встановлення і оцінки юридичних фактів та їх наслідків, оскільки, як правомірно зазначено судом другої інстанції, строк виконання зобов'язання і строк дії договору це різні правові поняття.

Адже, згідно з ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 5 статті 261 ЦК України визначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що наявність у договорі безпроцентної позики умови п. 8.3 про те, що він діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань, не спростовує висновки місцевого суду, що відповідно до ст. ст. 261, 264 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про стягнення спірної заборгованості розпочався 01.01.2010, але у наступному був перерваний у зв'язку зі складенням сторонами 15.06.2011 акту звірки взаєморозрахунків та розпочався заново 16.06.2011 року і сплив відповідно 16.06.2014.

Щодо доводів касаційної скарги ДП "Морський торговельний порт "Южний" про поважність причин пропуску строку позовної давності, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що в силу приписів ст.ст. 1115, 1117 ГПК України питання доведеності обставин справи, належності чи неналежності доказів не може бути досліджене та переоцінене на стадії касаційного перегляду справи, з огляду на відсутність у суду касаційної інстанції повноважень з дослідження та оцінки (тим більше, переоцінки) доказів у справі.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 10.02.2016 до господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності стосовно заявленого ДП "МТП "Южний" позову.

Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі стверджував, що ним не пропущено строку позовної давності, оскільки відповідач мав повернути позику до 31.12.2009, разом з тим, 04.08.2009 в газеті Урядовий курєр за № 139 (4045) від 04.08.2009 було опубліковане оголошення про порушення провадження у справі про визнання банкрутом ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів". Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.09.2011 у справі № 21-2/6-08-285 було відмовлено ДП "Морський торговельний порт "Южний у визнанні конкурсним кредитором до боржника на суму 7 700 000 грн., оскільки, грошові вимоги ДП "Морський торговельний порт "Южний на суму 7 700 000 грн., які виникли на підставі договору безпроцентної позики від 19.05.2009, є поточними. Таким чином, позивач вважав, що перебіг строку на повернення позики розпочався під час розгляду справи № 21-2/6-08-285 про банкрутство ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів", й, відповідно, зупинявся при розгляді даної справи, з огляду на що, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором безпроцентної позики від 19.05.2009 розпочався заново з 29.12.2014 - дня набрання законної сили ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2014 у справі № 21-2/6-08-285, якою припинено провадження у справі про банкрутство ДП "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів".

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем (заявником апеляційної скарги) не зазначалось ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції про наявність поважних причин пропуску ним строку позовної давності, про наявність яких позивач вказує в касаційній скарзі, тобто, в даному випадку, доводи касаційної скарги про поважність причин пропуску позовної давності не були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій.

Також, зазначене підтверджує сам суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, зазначивши, що жодних доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем до суду першої інстанції не подано та таких доказів не містили матеріали справи і на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що в даному випадку правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції від 02.03.2016 та постанови суду апеляційної інстанції від 02.06.2016 у справі № 916/5063/15 - відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 02.03.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.2016 у справі № 916/5063/15 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді В.М. Коваленко

О.Є. Короткевич