ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

21.07.2016 Справа № 920/704/16

Суддя господарського суду Сумської області Джепа Ю.А., розглянувши матеріали (вх. № 1985)

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Шостка Сумської області

до відповідача: NAP Konsult OU, м. Таллін, Естонія

про стягнення 17 103, 84 Євро,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (м. Шостка Сумської області, Україна) звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до NAP Konsult OU (м. Таллін, Естонія) від 04.07.2017 про стягнення 17103,84 Євро.

При перевірці поданих позовних матеріалів суддею господарського суду Сумської області встановлено, що дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до ст. 124 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних субєктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у

тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.

У відповідності до Розяснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/608 від 31.05.2002 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» у розгляді справ у спорах за участю іноземних підприємств і організацій господарським судам України слід виходити із встановленої частиною третьою статті 4 ГПК України пріоритетності застосування правил міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо правил, передбачених законодавством України.

За змістом статей 41, 12-17, 123 ГПК України для іноземних суб'єктів господарської діяльності передбачено національний режим судового процесу для розгляду справ, підвідомчих господарським судам.

Місцеві господарські суди вправі вирішувати спори і у тих випадках, коли міжнародним договором передбачено можливість укладення письмової пророгаційної угоди між суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України та іноземним суб'єктом господарської діяльності (угода про договірну підсудність).

Обираючи як орган вирішення спорів місцевий господарський суд України, сторони пророгаційної угоди повинні дотримуватись вимог міжнародного договору та статті 16 ГПК щодо виключної компетенції господарських судів України. Отже, у разі непідвідомчості справи у спорі за участю іноземного підприємства чи організації господарський суд має відмовити у прийнятті позовної заяви на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК. З цієї ж підстави господарський суд повинен відмовити у прийнятті позовної заяви, якщо у пророгаційній угоді сторонами неправильно викладено назву суду або зазначено суд, існування якого не

передбачено Законом України «Про судоустрій України»

Як вбачається із змісту доданого до позовної заяви Контракту №30/03/16 від 30.03.2016, якщо між покупцем та продавцем виникають розбіжності чи спори стосовно даного контракту, то сторони намагаються їх врегулювати мирним шляхом з використанням міжнародного права (п.9.1). У випадку, якщо спір не врегульовано, то за письмовим запитом однієї із сторін спір передається на розгляд у Господарський суд України за змістом проблеми (п. 9.2).

Відповідно до статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через народних засідателів і присяжних. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації. Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України. Вищими судовими органами спеціалізованих судів є відповідні вищі суди. Відповідно до закону діють апеляційні та місцеві суди. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Відповідно до частин 1, 2 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Систему судів загальної юрисдикції складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) вищі спеціалізовані суди; 4) Верховний Суд України.

Частиною 2 статті 21 вищезазначеного Закону визначено, що місцевими господарськими судами є господарські суди Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Таким чином, суд зауважує, що Господарський суд України, якому сторонами Контракту № 30/03/16 від 30.03.2016 вирішено доручити розвязання спорів між ними, взагалі відсутній у судовій системі України.

Крім того, відповідно до статті 21 Договору між Україною та Естонською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах (договір ратифіковано 22.11.1995) якщо даний договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні справи, якщо відповідач має на її території місце проживання. За позовами до юридичних осіб вони компетентні, якщо на території цієї Договірної Сторони знаходиться орган управління, представництво або філіал юридичної особи. Суди Договірних Сторін розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода сторін. При наявності такої угоди суд припиняє провадження по справі за заявою відповідача, якщо така заява зроблена до наведення заперечень по суті позову. Виключна компетенція судів не може бути змінена угодою сторін. У випадку порушення провадження по справі між тими ж сторонами, про той же предмет і на тих же підставах в судах обох Договірних Сторін, що компетентні відповідно до даного Договору, суд, який порушив справу пізніше, припиняє провадження.

Позивачем же при зверненні до суду не подано доказів знаходження на території України органу управління, представництва або філіалу відповідача.

Таким чином, оскільки сторони передбачили передачу спорів на вирішення Господарському суду України, якого не існує у системі господарських судів України, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів знаходження на території України органу управління, представництва або філіалу відповідача господарським судам України, з огляду на приписи ч.2 ст. 15 та ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, суддя відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.62 Господарського процесуального кодексу України відмовляє у прийнятті даної позовної заяви, повідомивши при цьому позивачу, що він не позбавлений права звернутися за захистом свого права до відповідного суду за місцем знаходження відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст.15, п.1 ч.1 ст.62, ст.124 Господарського процесуального кодексу України, ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суддя

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у прийнятті позовної заяви.

2. Позовні матеріали з доданими документами повернути позивачу.

3. Копію ухвали надіслати позивачу.

Додаток: позовна заява б/н від 04.07.2016 на 3-х аркушах, з додатками на 34-х аркушах, у тому числі фіскальний чек від 04.07.2016 на 1-муаркуші, опис вкладення від 04.07.2016 у цінний лист на 1-му аркуші, платіжні доручення № 126 від 06.07.2016 та № 127 від 18.07.2016 про сплату судового збору на 2-х аркушах.

Суддя Ю.А. Джепа