ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 р. Справа № 909/424/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Житлово-будівельного кооперативу №17, АДРЕСА_1,76018

до відповідача: Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" вул ОСОБА_1, 59а, м.Івано-Франківськ,76000

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 міська рада м.Івано-Франківськ, вул.Грушевського, 21

про визнання договору № 194 про постачання теплової енергії (з оплатою по двохставковому тарифу) від 31.05.13 р. недійсним

за участю:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність б/н від 07.06.16

від позивача: ОСОБА_4 - голова правління ЖБК № 17, паспорт серії СС 332039

від відповідача: ОСОБА_5 - юрисконсульт першої категорії юридичного відділу, довіреність № 20/870 від 18.06.15

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_2 міської ради: ОСОБА_6, довіреність №1231/01-20/14 в від 30.06.16

ВСТАНОВИВ:

житлово-будівельний кооператив № 17 звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" про визнання договору № 194 про постачання теплової енергії (з оплатою по двохставковому тарифу) від 31.05.13 р. недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що після підписання договору про постачання теплової енергії № 194 з додатком до договору від 31.05.2013 р., незважаючи на те, що формально був укладений договір з оплатою по двохставковому тарифу, оплата позивачем проводилася за одноставковим тарифом, а саме тільки за використану теплову енергію, до повного відключення будинків від централізованого опалення, що виконувалось сторонами з 01.07 2013 по 01.07.2014р.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, вказали на те, що відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за житлово-комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів, показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. 25.12.2006р. та 13.03.2007р. в будинках належних ЖБК № 17, були встановлені вузли теплового обліку ( теплові лічильники), відтак позивач сплатив відповідачу ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго» тільки за фактичну кількість отриманої теплової енергії згідно показань встановленого ( прийнятого в експлуатацію) вузла теплового обліку лічильника. Зазначили, що відповідно до п.17 Постанови КМУ від 03.10.2007 року № 1198 для обліку відпуску та споживання теплової енергії застосовуються прилади комерційного обліку, занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, або ті, що пройшли- метрологічну атестацію. ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надало ЖБК № 17 Технічні умови, які були позивачем виконані, що в подальшому призвело до підписання Актів приймання теплового вузла обліку від 25.12.2006р. та 13.03.2007р. Таким чином, на думку позивача, зобов'язання ЖБК № 17 за теплопостачання виникає на підставі дії законів, що перелічені вище, а не з умов укладеного договору. Вказали на те, що встановлення засобів теплового обліку передбачено пунктом 1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 927/11207, пунктами 8, 9, 17- 19 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, державними будівельними нормами, зокрема ДБН В.2.2-15- 2005 «Житлові будинки. Основні положення», іншими нормативно-правовими актами. Вважають, що у ЖБК № 17 виникло зобов'язання перед ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на підставі застосування ч.І ст. 11 ЦК України, де вказано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Таким чином, на думку представників позивача, у ЖБК № 17 після встановлення лічильників, які були встановлені за погодженням ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» виникло право використовувати лічильники та проводити оплату згідно показників лічильника, що фактично і було виконано, а саме проведено оплату за фактично спожиту теплову енергію згідно показників лічильника. Представники позивача звернули увагу суду на те, що в Правилах надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг із центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабміну від 21 липня 2005 року № 630, зазначено, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п'ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Лише в разі несправності засобів обліку води, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання. Відповідно до п.12 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення - 12. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Відповідно до п.20 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення - 20. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Отже, за наявності у ЖБК № 17 засобів обліку постачання теплової енергії - ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» не мав права укладати оскаржуваний договір та вимагати оплату за двоставковим тарифом ( який передбачає відсутність засобів обліку). Зазначають, що рахунки виставлялись підприємством ДМП «ОСОБА_2 ТКЕ» тільки за опалювальний період. Після укладання вказаного договору ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго» з 01.10.2013р. по 01.07.2014р. виставляв рахунки-фактури по оплаті за фактичну спожиту теплову енергію згідно лічильника - за одноставковим тарифом.

Уклавши типовий договір № 194 про постачання теплової енергії ( з оплатою по двохставковому тарифу) ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» погодилося, визнавало факт того, що між сторонами фактично укладений договір з оплатою по одноставковому тарифу. Головою правління ЖБК № 17 подавалися щомісячні звіти про використання теплової енергії згідно показань засобів обліку теплової енергії. Таким чином, на думку представників позивача, викладені вище обставини незаперечно вказують на те, що відповідач- ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та позивач-ЖБК № 17 мали на меті укласти договір про постачання теплової енергії ( з оплатою по одноставковому тарифу). В звязку з чим, ЖБК № 17 провів оплату за 2013-2014 роки та 2014-2015 роки - опалювальні сезони згідно фактично спожитої теплової енергії за лічильником.

Представник відповідача в судовому засіданні подала копію постанови (вх.№ 10382/16 від 21.07.16) та копію рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 81 від 08.02.2011 (вх. № 10384/16 від 21.07.16), проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 8076/16 від 07.06.16). Звернула увагу суду на те, що 17.07.2015р. заступник прокурора міста ОСОБА_2 в особі ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання з Житлово-будівельного кооперативу №17 за період з 01.10.2013р. по 30.06.2015р. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 03.08.2015р. у даній справі позов задоволено, рішення набрало законної сили.

Представник третьої особи при розгляді даної справи просив суд взяти до уваги Указ Президента України від 23.11.2011 № 1059/2011, 27.08.2014 № 693/2014, а також Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21.07.2005 № 630, та вказав, що рішення Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 81 від 08.02.2011 є чинним і на даний момент не оскаржувалося.

Розглянувши матеріали справи з врахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вислухавши представників сторін, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

20.12.2006р. та 13.12.2007р. в будинках, належних ЖБК № 17, встановлено вузли теплового обліку (теплові лічильники), що підтверджується підписаними сторонами Актами приймання теплового вузла обліку, копії яких містяться в матеріалах справи.

28.11.2006р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 194 про постачання теплової енергії.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, члени ЖБК № 17 (громадяни-абоненти) протягом 2006-2008 років сплачували тільки за фактичне спожите тепло за одноставковим тарифом, а з 2009р. ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в односторонньому порядку переводить мешканців ЖБК 317 на двоставковий тариф.

31.05.13 між Державним міським підприємством Івано-Франківськтеплокомуненерго (Позивач - по справі, Виробник за договором) та Житлово - будівельним кооперативом №17 (Відповідач по справі, Споживач за договором) укладено Договір про постачання теплової енергії № 194 з додатком до договору від 31.05.2013 р. (далі за текстом Договір).

Зазначений Договір укладено у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними особами двох сторін за договором та скріплено печатками сторін.

Згідно з п 1.1. Договору Виробник зобов'язався постачати Споживачеві теплову енергію (далі - Енергія) у відповідності з умовами Договору, а Споживач - своєчасно проводити оплату за використану енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим Договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору, енергія постачається Споживачу в обсягах згідно з додатком № 1 до даного Договору на опалення та підігрів води (постачання гарячої води).

Пунктом 2.2. Договору сторони погодили, що усі нові або реконструйовані системи теплоспоживання (Системи) Споживача до введення їх в роботу, повинні бути прийняті в експлуатацію Виробником згідно з вимогами Правил користування тепловою мережею(далі за тексом - Правила) та Правил експлуатації теплоспоживальних установок і теплових мереж (далі за текстом Правила експлуатації) з оформленням відповідного акта-допуску.

Пунктом 2.3. Договору визначено, що тарифи на послуги на момент укладання даного договору становлять:

Теплопостачання (двоставковий тариф):

- теплова енергія - 161, 95 грн./Гкал;

- абонентська плата - 1,70 грн/м.кв.

Відпуск теплової енергії здійснюється відповідно до чинних тарифів протягом періоду надання послуги.

Пунктами 2.4., 2.5. Договору сторони передбачили, що тарифи на послуги є динамічними та можуть змінюватись (визначатись та коригуватись) виробником в односторонньому порядку, без попереднього узгодження із споживачем, залежно від прийнятих актів органами місцевого самоврядування, законодавчої та виконавчої влади, рівня заробітної плати на підприємстві відповідно до актів законодавства, Генеральної, галузевої угод, ставок орендної плати, інших обов'язкових платежів і зборів, цін і тарифів на паливно-енергетичні матеріальні ресурси та інших складових витрат. Зміни вартості 1 Гкал будуть і зазначені в рахунку-фактурі за період, в якому вони відбулися та опубліковані в засобах масової інформації.

У розділі 3 Договору сторони визначили права та обовязки Споживача, зокрема, зазначили, що споживач має право на отримання інформації щодо тарифів, умов та режимів споживання та перевірку кількісних і якісних показників надання послуг та зобовязаний виконувати умови та порядок оплат спожитої енергії.

У розділі 5 Договору сторони обумовили облік теплової енергії.

Так, п. 5.1. та 5.2 Договору передбачено, що облік споживання енергії проводиться виключно за Приладами. Розрахунок застосовується тільки при тимчасовому підключенні терміном до 6 місяців. Встановлення Приладів виконується організаціями, що мають відповідні ліцензії на межі балансової приналежності мереж Виробника та Споживача, згідно з узгодженим виробником проектом.

Як зазначено у п. 5.3. Договору, Споживач, що має Прилади, щомісячно з 26 по 31 число направляє свого представника у відділ договірної роботи та реалізації теплової енергії Виробника за адресою: вул. Б. Хмельницького, 59а, для надання письмового звіту про фактичне споживання енергії за розрахунковий місяць. В абзаці другому п. 5.3. Договору сторони погодили, що у разі неподання звіту про фактичне споживання енергії за розрахунковий період по приладах у вказаний термін, виробник проводить розрахунок за використану енергію розрахунковим методом згідно годинних теплових навантажень.

Згідно з п. 5.4. Договору, межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін оформляється актом розподілу меж обслуговування.

На виконання даного пункту Договору 31.05.2013 р. сторони уклали відповідні Акти розмежування балансової належності теплових мереж та експлуатаційної відповідальності, які підписані представниками обох сторін Договору та скріплено печатками сторін.

Пунктом 5.5. Договору передбачено, що при відсутності Приладів або виході їх з ладу кількість спожитої енергії визначається виробником, як виняток, розрахунковим способом (згідно теплових навантажень).

Відповідальність сторін передбачена у розділі 6 Договору, порядок розрахунків розділом 7 Договору.

Згідно з п. 7.1. Договору, плата за енергію справляється: а) за наявності приладів за їх показами згідно з п. 10-13 Правил послуг; б) за тарифами для населення для розрахунків за опалення житлових приміщень та місць загального користування та підігрів води (постачання гарячої води) мешканцям; в) за тарифами для юридичних осіб за опалення приміщень, що займають юридичні особи та за підігрів води (постачання гарячої води) юридичним особам. У відповідності до п. 7.2 Договору, розрахунки за спожиту енергію проводяться у грошовій формі згідно тарифів встановлених п. 7.1 Договору. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

Згідно з п. 7.4 Договору оплата послуг здійснюється відповідачем на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур та в розмірі суми, вказаної в цих рахунках: а) з платежів поточного розрахункового періоду в 5-денний термін після дати одержання рахунків-фактури; б) з платежів передоплати з 1-го до 5-го числа поточного розрахункового періоду; в) в платіжних дорученнях споживач повинен обовязково вказати номер договору та призначення платежу. За наявності заборгованості по даному договору, Виробник зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за минулі періоди, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу.

Вважаючи, що спріний договір не відповідає приписам чинного законодавства щодо застосування двоставкового тарифу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, є договір.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України, ст.173 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Частиною 6 статті 276 Кодексу унормовано, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

На підставі норм чинного законодавства та спірного договору між сторонами у справі виникли зобов"язальні (договірні) правовідносини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди(ст.638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до істотних умов договору між виконавцем/виробником та споживачем входить і порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Так, п. 2 оспорюваного договору передбачено двоставковий тариф, а в п. 2.4. заначено, що тарифи на послуги є динамічними та можуть змінюватись (визначатись та коригуватись) Виробником в односторонньому порядку, без попереднього узгодження із Споживачем, залежно від прийнятих актів органами місцевого самоврядування, законодавчої та виконавчої влади, рівня заробітної плати на підприємстві відповідно до актів законодавства, генеральної, галузевої угод, ставок орендної плати, інших обов'язкових платежів і зборів, цін і тарифів на паливно-енергетичні матеріальні ресурси та інших складових витрат.

Відповідно до ч.2. ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Наведена норма знайшла своє відображення у п.5.1 та 5.2 спірного договору, згідно яких облік споживання енергії проводиться виключно за Приладами. Розрахунок застосовується тільки при тимчасовому підключенні терміном до 6 місяців.

Закон України "Про теплопостачання" визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об'єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов'язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання. Статтею 19 цього ж Закону унормовано, що діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб'єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Судом встановлено, що Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» виробляє, транспортує та постачає теплову енергію згідно ліцензій, відтак технічна, фінансова та тарифна політика регулюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка діє згідно Постанови затвердженої Указом Президента 10 вересня 2014 року № 715/2014.

Нарахування плати за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води в період з жовтня 2012р і по даний час проводиться за тарифами, встановленими постановами Національних регуляторів (комісії). До вказаного часу тарифи встановлювалися міським виконавчим комітетом ОСОБА_2.

Відповідно до Постанови № 285 від 08.04.2014р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення» при здійсненні нарахування за теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення що не знаходиться на абонентському обслуговуванні (управителів багатоквартирних будинків) з 01. 07. 2014р діяли наступні тарифи:

Теплова енергія для центрального опалення:

а) умовно-змінну частину двоставкового тарифу на теплову енергію - 227,72 грн/Гкал (з ПДВ);

б) умовно-постійну частину двоставкового тарифу на теплову енергію

(місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження) - 22567,91 грн. (Екал/год) (з ПДВ).

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 712 від 03.03.2015 р. «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго» з 1 квітня 2015 року для розрахунків з ЖБК№17 застосовуються наступні тарифи:

а) умовно-змінна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - 491,86 грн./Гкал (з ПДВ), в тому числі:

б) умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію

(місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження) - 22764,18 грн./Екал/год (з ПДВ):

Умовно-змінна частина тарифу - це плата за фактичний обєм спожитої теплової енергії, яка нараховується щомісячно, виключно впродовж опалювального періоду, за показами приладів обліку (при їх відсутності - розрахунковим методом);

умовно-постійна частина двоставкового тарифу (абонплата) - відшкодовує умовно-постійні витрати підприємства.

Абонплата нараховується щомісячно, впродовж року, та не залежить від обсягів фактично реалізованої теплової енергії.

Встановлення та застосування для розрахунків з населенням двоставкових тарифів передбачалося п.9 Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 року № 955, а після втрати чинності зазначеною постановою - п.39, 56 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 01.06.11 №869 та п.6.1 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17.02.2011 року № 242, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно вказаних нормативних документів двоставковий тариф - це тариф на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення який складається з річної абонентської плати (вартості обслуговування одиниці теплового навантаження обєкта тепло споживання), яка компенсує умовно-постійну частину тарифу, та вартості одиниці реалізованої теплової енергії, послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, яка компенсує умовно-змінну частину тарифу.

Разом вказані дві частини двоставкового тарифу складають повну вартість теплової енергії на послуги теплопостачання.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем застосовується двостаковий тариф на підставі постанов національного регулятора, та рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради №81 від 08.02.11, яке, як зазначалося вище, на даний час є чинним. З огляду на той факт, що зазначені тарифи на момент розгляду справи є чинними, тобто не оскаржувалися у встановленому чинним законодавством порядку, то в силу положень ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" протягом періоду їх дії були обов'язковими для застосування відповідачем при розрахунках зі споживачами за надані послуги з централізованого опалення. Аналогічна правова позиція Вищого господарського суду України викладена у постанові від 23 червня 2016 року у справі № 926/1331/13.

З огляду на викладене, суд констатує, що передбачений умовами спірного договору двоставковий тариф не суперечить нормам чинного законодавства.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відтак судом не приймаються до уваги твердження представників позивача з наступних підстав.

Спірний договір підписаний сторонами без жодних зауважень та заперечень, скріплений їх печатками, відтак твердження позивача щодо іншого трактування умов договору є безпідставними та не можуть бути прийняті судом до уваги.

Доказів про вжиття позивачем заходів щодо врегулювання питання щодо внесення змін у спірний договір в частині зміни тарифу суду не подано.

Матеріалами справи підтверджуються твердження позивача про наявність у будинках ЖБК №17 лічильників, даний факт відповідачем не заперечується, навпаки - матеріалами справи та поясненнями представника відповідача в судовому засіданні підтверджується, що у платіжних документах, які відповідачем направлялися споживачу та копії яких наявні в матеріалах справи, вказано, що нарахування проводиться, використовуючи показники загально будинкового лічильника на теплову енергію.

Посилання Позивача, на те що рахунки фактури по оплаті за фактично спожиту теплову енергію виставлялись підприємством тільки за опалювальний період не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наданими відповідачами реєстрами рахунків за період з 01.10.2013р. по 30.09.2015р.

Щодо показників приладів обліку, то вони приймалися відповідачем до розрахунку, про що свідчать виставлені споживачу рахунки - фактури, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Як зазначалося вище, встановлені державними регуляторами для відповідача тарифи не були визнані у встановленому порядку недійсними чи такими, що не відповідають закону, а тому доводи позивача про незаконність застосування даних тарифів є безпідставними. Плата за приєднане теплове навантаження входить до складу скоригованого тарифу на послуги централізованого опалення та гарячого теплопостачання, являє собою абонентську плату за Гкал/год теплового навантаження, а також є складовою ціни, яку споживач зобов'язаний сплатити теплопостачальній організації за надані йому послуги теплопостачання. Такий висновок наведено у постанові Вищого господарського суду України від 02 березня 2016 року у справі № 924/1360/14.

Долучені позивачем до позовної заяви належним чином засвідчені копії рахунків фактур: № 115 від 05.12.2013 р., № 110 від 07.11.2013 р., № 118 від 07.02.2014 р., № 114 від 09.01.2014 р., № 123 від 08.04.2014 р., № 123 від 07.03.2014 р., № 110 від 10.06.2015 р., № 122 від 12.05.2014 р. були предметом судового дослідження при розгляді справи №909/779/15 за позовом заступника прокурора міста ОСОБА_2 в особі ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго» до Житлово-будівельного кооперативу №17 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, рішення у якій набрало законної сили. Зокрема, у даному рішенні зазначено, що вищеперелічені рахунки-фактури не містять жодної інформації про те, що вартість спожитої теплової енергії розрахована у них за Договором №194 від 31.05.2013 р. за одноставковим тарифом. В силу приписів ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, посилання позивача на те, що подані ним копії рахунків-фактур посвідчують факт укладання Договору № 194 від 31.05.2013 р. за одноставковим тарифом, судом до уваги не приймаються.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що так як ЖБК № 17 обладнано лічильниками обліку теплової енергії, відтак оплата за спожиту теплову енергію мала розраховуватися позивачем та проводитися лише і тільки згідно обліку теплового вузла, оскільки не доведені позивачем у порядку ст.33 ГПК України.

Є безпідставними також твердження позивача, що його зобов"язання перед відповідачем за теплопостачання виникає на підставі законів, а не з умов договору, так як це суперечить приписам Господарського та Цивільного кодексів України, зокрема, Розділу ІІ Глави 52, Глави 53 ЦК України, ст. ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України.

Відтак доводи позивача, викладені у позовній заяві, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України.

Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

В силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір є обовязковим для виконання сторонами, і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину, відтак, оскільки позивачем не доведено суду недійсність Договору № 194 від 31.05.13, він є правомірним правочином.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

В контексті наведеного, позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати у справі за присами ст.49 ГПК України залишити за позивачем.

Керуючись ст.124 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст.11, 203, 204, 215, 216, 509, 626, 628, 759, 779, 785 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 174, 193, 207, 208, 275, 276 Господарського кодексу України, ст.26, 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженим Постановою КМУ від 01.06.11 №869, Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17.02.2011 року № 24243, ст.32, 33, 35, 43, 49, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в позові житлово-будівельного кооперативу № 17 до Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" про визнання договору № 194 про постачання теплової енергії (з оплатою по двоставковому тарифу) від 31.05.13 р. недійсним.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.07.16

Суддя Матуляк П. Я.