ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2016 р. Справа № 917/591/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Плахов О.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.,

при секретарі Курченко В.А.,

за участю представників:

позивача не з'явився,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Райз-Максимко смт. Варва", м.Червонозаводське, (вх. №1773П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2016р. у справі № 917/591/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс Агро", смт. Варва, Варвинський район, Чернігівська обл..

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Райз-Максимко", м.Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська обл.

про стягнення 85410,32 грн.

ВСТАНОВИЛА

Рішенням господарського суду Полтавської області від 06.06.2016р. у справі № 917/591/16 (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Райз-Максимко" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс Агро" 75398,40 грн. основного боргу, 8157,86 грн. пені, 1854,06грн. 10% річних, 1378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позовні вимоги щодо стягнення суми основного боргу, пені, 10% річних є правомірними та обґрунтованими.

Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2016р. у справі № 917/591/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що у відповідності до умов договору підставою оплати товару є рахунок-фактура, який постачальник надсилає покупцю, однак, до цього часу позивач не направив рахунок-фактуру, таким чином, на думку апелянта, немає підстав для стягнення судом вартості отриманого відповідачем товару.

Позивач надав відзив (вх. № 7137 від 18.07.2016 р.) на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2016р. по справі № 917/591/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.07.2016р. у зв'язку з відпусткою судді Бородіної Л.І. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Плахова О.В., судді Здоровко Л.М., судді Лакізи В.В.

У судове засідання 25.07.2016р. представники позивача та відповідача не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені, про що свідчать повернуті повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 102-103). Враховуючи належне повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що явка не визнавалась обовязковою, колегія суддів прийшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

20.11.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фідленс Агро" (постачальник) та ОСОБА_1 акціонерним товариством "Райз-Максимко" (покупець) укладено договір поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №116-ПД ( а.с.7-8).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник (позивач) продає, а покупець (відповідач) купує на умовах даного договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки (ІНКОТЕРМС 2010), що обумовлюються в додатках або в специфікаціях або видаткових накладних, які є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що товар згідно з цим договором є кормові добавки, премікси, білкові вітамінно-мінеральні добавки, готові корма, комбікорми, замінники цільного молока, ветеринарні препарати, спеціальні добавки, елементи обладнання, обладнання та інший товар, як власного виробництва так й інших виробників, що буде поставлятися згідно видаткових накладних.

Згідно з п. 1.3. договору право власності переходить від постачальника (позивача) до покупця (відповідача) в момент отримання товару покупцем згідно встановлених договором умов (базисів) поставки.

У пунктах 2.1.- 2.2. договору сторони визначили, що ціни на товар наведені у видаткових накладних, специфікаціях та/або рахунках-фактурах та включають вартість доставки товару покупцю. Загальна вартість (ціна) договору визначається сумарною ціною всього товару, поставленого постачальником на виконання умов цього договору. Валюта платежу та валюта договору гривня.

Відповідно до п. 2.3. договору оплата вартості товару (партії товару) проводиться покупцем відповідно до умов цього пункту договору, якщо інші умови оплати не будуть передбачені в специфікації до договору.

Частину вартості товару в розмірі 20 %, покупець оплачує не пізніше ніж за три календарних дні до моменту відвантаження товару зі складу постачальника. Друга частина вартості товару в розмірі 80 %, оплачується покупцем на умовах відстрочення кінцевого розрахунку: протягом 10 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній). Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції на виконання умов договору 25.12.2015р. позивачем передано відповідачу товар на загальну суму 75398,40 грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною від 25.12.2015р. № ФАГ00007675, товарно-транспортною накладною №РФАГ00007675 від 25.12.2015 року та довіреністю виданою відповідачем на отримання цінностей №1461 від 25.12.2015р. (а.с. 9-10, 82).

Відповідач взяті на себе зобов'язання за укладеними договором щодо оплати поставленого товару не здійснив, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 75398,40 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки, яка складається з основного боргу в сумі 75398,40 грн.; пені в сумі 8157,86 грн. за період з 05.01.2016 року по 03.04.2016 року; 10% річних в сумі 1854,06 грн. за період з 05.01.2016 року по 03.04.2016 року.

06.06.2016р. господарським судом Полтавської області винесено рішення, яким позов задоволено з підстав, зазначених вище.

Розглянувши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін виходячи з наступного.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Підстави виникнення таких цивільних прав та обов'язків встановлені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема, до таких підстав відносяться договори та інші правочини.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено вище, відповідачем не виконано належним чином умов укладеного між сторонами договору № Д-2 на умовах відстрочення платежу №116-ПД від 20.11.2015р., а саме не здійснено оплату за поставлений товар у сумі 75398,40 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з вимогами позивача та вважає, що вони є обґрунтованими щодо стягнення з відповідача на користь позивача за неналежне виконання умов договору № Д-2 на умовах відстрочення платежу №116-ПД від 20.11.2015р. основної суми заборгованості за поставлений товар.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за договором № Д-2 від 20.11.2015р. в розмірі 8157,86грн.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату одержаного товару у вигляді стягнення пені передбачена п.6.2 договору, за яким сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника (позивачу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка існувала в період прострочення за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, перевіривши розрахунок пені, колегія суддів встановила, що розрахункова сума пені складає 8157,86грн.

За таких обставин суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про стягнення з відповідача на користь позивача 1854,06 грн. 10% річних за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за договором № Д-2 на умовах відстрочення платежу №116-ПД від 20.11.2015р.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позивач з метою захисту свого майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваних ним грошових коштів, належних до сплати кредиторові, правомірно просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням 10% річних.

При цьому, перевіривши розрахунок 10% річних, колегія суддів встановила, що розрахункова сума 10% річних складає 1854,06 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимоги по стягненню 10% річних на користь позивача.

Щодо посилання апелянта на відсутність рахунку-фактури, який є підставою для оплати поставленого товару колегія суддів зазначає наступне.

Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом.

Договір, укладений між сторонами, містить умови щодо строку та порядку оплати, суми (розділ 2 договору), а також необхідні реквізити сторін, що свідчить про можливість виконання зобов'язання відповідачем.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку з оплати поставленого товару. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 29.09.2009р. № 37/405(3-3902к09).

А також, колегія суддів зазначає, що видатковою накладною від 25.12.2015р. № ФАГ00007675, товарно-транспортною накладною №РФАГ00007675 від 25.12.2015р., підписаними сторонами та довіреністю, виданою відповідачем на отримання цінностей №1461 від 25.12.2015 року (а.с. 9-10, 82), підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 75398,40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами чітко зазначено у договорі умови оплати поставленої продукції, після поставки відповідач отримав товарно-транспортну накладну № РФАГ00007675 від 25.12.2015р., видаткову накладну № ФАГ00007675 від 25.12.2015р., в зазначених документах відображається ціна товару, який отриманий, проте відповідач в разі необхідності для уточнення ціни за товар не був позбавлений можливості звернутися до позивача для отримання рахунка фактури, для вчасної сплати за отриманий товар.

Таким чином, вищезазначене посилання апелянта спростовується матеріалами справи та нормами чинного законодавства.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2016 р. у справі № 917/591/16 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 99, ст. 101, п.1 ч1. ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Райз-Максимко", Червонозаводське, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2016р. у справі № 917/591/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 26.07.2016 року

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза