ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2016 р. Справа № 922/1374/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю від 11.05.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград (вх. №1764Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016р.

у справі № 922/1374/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю СДМ-ГРУПП, м. Харків

про тлумачення умов договору

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.05.2016р. у справі №922/1374/16 (суддя Лаврова Л.С.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Публічне акціонерне товариство Павлоградвугілля, м. Павлоград з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016р. у справі №922/1374/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт, в обґрунтування своїх доводів зазначає про те, що у звязку з укладенням Додаткової угоди №1/31-02ф відбулось відступлення права вимоги від позивача до Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3», що відповідає правилам статей 512-516, 1078 Цивільного кодексу України, тобто, на думку апелянта, Публічне акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» є новим кредитором відповідача як за зобовязаннями, строк виконання яких настав, так і за зобовязаннями, виконання яких настане в майбутньому.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2016р. у справі №922/1374/16 визначено суддю - доповідача Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.07.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Хачатрян В.С.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 19.07.2016р.

14.07.2016р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№7056).

У судовому засіданні 19.07.2016р. оголошено перерву до 27.07.2016р.

У судовому засіданні 27.07.2016р. представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання 27.07.2016р. представник позивача не зявився хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №048, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні (а.с. 116)

У судовому засіданні 19.07.2016р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що вбачається, зокрема, з листа - розписки від 19.07.2016р. про дату наступного судового засідання (а.с.127).

Пунктом 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка позивача не була визнана обов'язковою, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності за наявними матеріалами у справі, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

11.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Павлоградвугілля", м. Павлоград (покупець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "СДМ - ГРУПП", м. Харків (постачальник) було укладено договір № 13-16/455-КП, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язувався передати у власність покупця товар, а Покупець зобов'язувався прийняти товар і оплатити його на умовах передбачених Договором.

Надалі, 20.12.2013 року між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "СДМ - ГРУПП" та Публічним акціонерним товаристом "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3" було укладено договір факторингу з регресом № 421/59.2, відповідно до умов якого Сторони домовились , що ТОВ "СДМ-ГРУПП" (надалі - "Клієнт") поручається перед ПАТ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3 (надалі - "Фактор") за виконання Боржником грошових зобов'язань перед Фактором, що випливають з Контракту/Документів, права вимоги за якими відступлено Фактору, в сумі несплаченої вартості прав вимог.

У зв'язку з укладенням договору факторингу з регресом № 421/59.2, між ПАТ "Павлоградвугілля" та ТОВ "СДМ - ГРУПП" було укладено додаткову угоду від 11.02.2014 року № 1/31-02ф до договору №13-16/455-КП від 11.12.2013 року, відповідно до умов якої, сторони прийшли до домовленості:

1. Постачальник уступає своє право грошової вимоги за Договором № 13-16/455 - КП від "11" грудня 2013 року Публічному акціонерному товариству "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3" з метою забезпечення товаристом з обмеженою відповідальністю «СДМ - ГРУПП виконання зобов'язань за Договором факторингу з регресом № 421 / 59.2 від 20 грудня 2013р .

2. Сторони дійшли згоди, що починаючи з дати набрання чинності цієї Додаткової угоди № 1/31-02ф, всі платежі за Договором № 13-16/455-КП від "11" грудня 2013 року здійснюються, виключно, в безготівковій формі Публічному акціонерному товариству "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3 за слідкуючими реквізитами: Одержувач: ТОВ " СДМ - ГРУПП"; Код отримувача: 32337105, ОСОБА_3: Публічне акціонерне товариство "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3", МФО 334851, Рахунок: 1022. (а.с.36).

У звязку з наведеним вище, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про тлумачення п.2 додаткової угоди від 11.02.2014 року № 1/31-02ф до договору №13-16/455-КП від 11.12.2013 року та просив у зв'язку з різним розумінням сторонами п.2 додаткової угоди, розтлумачити його таким чином:

"Всі платежі по договору №13-16/455-КП від 11.12.2013р. виконуються виключно в безготівковій формі Публічному акціонерному товаривству «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» означає платежі за зобов'язаннями, строк виконання яких настав, а також платежі за зобов'язаннями, строк виконання яких настане в майбутньому."

23.05.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Пунктом 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України визначає, що відповідно до статті 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Положеннями статті 637 Цивільного кодексу України передбачено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватись також типові умови (типові договори), навіть якщо у договорі немає посилань на ці умови.

Нормами Цивільного кодексу України визначено, що тлумачення умов правочину може здійснюватись як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Пунктом 3 статті 213 Цивільного кодексу України встановлено, що при тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Відповідно до п. 4 статті 213 Цивільного кодексу України, якщо за правилами встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх договорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, які мають істотне значення.

Отже, з аналізу вищевикладених приписів закону, вбачається, що на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов.

Підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту правочину має бути наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто, потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-8/344 від 11.04.2005р. Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році вказано, що тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Посилання апелянта на існування між сторонами спору з приводу різного тлумачення сторонами п.2 додаткової угоди від 11.02.2014 року № 1/31-02ф до договору №13-16/455-КП від 11.12.2013 року безпідставні, оскільки сторони чітко висловили своє волевиявлення щодо предмету додаткової угоди, його змісту та умов, зокрема, щодо обов`язків покупця, порядку розрахунків та підстав, з якими пов'язане таке виконання.

При цьому апелянт свідомо погодився з його умовами відповідно, усвідомлюючи настання певних правових ризиків, повязаних з його виконанням, так як додаткову угоду від 11.02.2014 року № 1/31-02ф до договору №13-16/455-КП від 11.12.2013 року було підписано сторонами та скріплено печатками сторін.

Вказана додаткова угода недійсною судом не визнавалась.

Пунктом 2 додаткової угоди до договору поставки не передбачено автоматичної передачі Фактору обовязковості всіх платежів, грошових вимог, строк яких настав, а також платежів (грошових вимог) за зобов'язаннями, строк виконання яких настане в майбутньому.

Згідно ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу, укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "СДМ - ГРУПП" та Публічним акціонерним товаристом «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» свідчить про те, що ТОВ "СДМ - ГРУПП" відступає своє право вимоги, тобто предметом даного договору є наявна грошова сума.

Відповідно до умов п.13.1. Договору факторингу положення щодо відступлення Клієнтом на користь Фактора певного права вимоги до Боржника, так само як і здійснення Фактором Факторингового фінансування, набирають чинності з дати підписання Сторонами та скріплення печатками Реєстрів.

Відповідно до Термінів в Договорі Факторингу Вартість Права Грошової вимоги" - це повна сума грошових коштів, визначена в Реєстрі, що підлягає сплаті Боржником на користь Фактору. В такому реєстрі зазначається перелік відступлених Фактору Прав вимоги, що вже виникли та підтверджуються наданими Клієнтом Документами.

Місцевий господарський суд вірно встановив, що для того, щоб вважати договір факторингу укладеним стосовно конкретної грошової вимоги необхідно, щоб був підписаний реєстр, а реєстр може бути складено виключно для тих вимог, що вже існують, тобто ніяких вимог на майбутнє Договір факторингу не встановлює взагалі.

А отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для тлумачення п.2 додаткової угоди від 11.02.2014 року № 1/31-02ф до договору №13-16/455-КП від 11.12.2013 року та відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Отже, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Таким чином, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2016р. у справі №922/1374/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 28.07.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Хачатрян В.С.