РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2016Справа №910/8850/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ метал груп"

до Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ"

про відшкодування збитків, пов'язаних із нестачею вантажу при перевезенні вантажу залізницею.

Суддя Нечай О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Логвиненко Л.Г., за довіреністю

від відповідача: Андрощук Є.К., за довіреністю

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ метал груп" (далі - позивач) до Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) про відшкодування збитків, пов'язаних із нестачею вантажу при перевезенні вантажу залізницею.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.05.2016 було порушено провадження у справі № 910/8850/16, розгляд справи призначено на 08.06.2016.

07.06.2016 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва були подані документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 910/8850/16 від 18.05.2016.

08.06.2016 представник позивача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 18.05.2016 про порушення провадження у справі № 910/8850/16 позивач не виконав.

08.06.2016 представник відповідача у судове засідання з'явився та подав документи для долучення до матеріалів справи, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 18.05.2016 про порушення провадження у справі № 910/8850/16 відповідач виконав.

У судовому засіданні 08.06.2016 суд дійшов висновку про необхідність залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.06.2016 розгляд справи було відкладено на 06.07.2016.

22.06.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі № 910/8850/16.

06.07.2016 представник позивача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі № 910/8850/16 позивач виконав частково.

06.07.2016 представник відповідача у судове засідання з'явився.

Представник третьої особи 06.07.2016 у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 08.06.2016 третя особа не виконала.

Враховуючи нез'явлення в судове засідання представника третьої особи, неподання позивачем та третьою особою витребуваних доказів та необхідність витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 20.07.2016.

19.07.2016 представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва були подані письмові пояснення на відзив.

20.07.2016 представником третьої особи через відділ діловодства господарського суду міста Києва були подані письмові пояснення.

У судове засідання 20.07.2016 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 20.07.2016 з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Представник третьої особи у судове засідання 20.07.2016 не з'явився.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 27.11.2015 на станції «Знам'янка» Одеської залізниці було виявлено нестачу вантажу, а саме: 1 пачку прокату чорних металів, який був відправлений ПАТ «Запоріжсталь» зі станції «Запоріжжя-Ліве» Придніпровської залізниці на станцію «Дарниця» Південно-Західної залізниці, для одержання Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ метал груп» (далі - позивач), у вагоні № 53450607, вантажопідйомністю 70 тон, який прибув 27.11.2015 з поїздом № 2488 без супроводу охорони, про що було складено Комерційний акт № 002288/3 (Форма ГУ-22).

Позивач зазначає суду про те, що Регіональна філія "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) є в даному випадку особою відповідальною за втрату вантажу, а тому повинна відшкодувати позивачу, як власнику втраченого вантажу, його вартість.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 2 ст. 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем, як особою, якою надавались послуги із залізничного перевезення, виникли правовідносини на підставі договору перевезення вантажу.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, визначаються Статутом залізниць України, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 р. N 457 (далі - Статут залізниць).

Згідно з пунктами 6, 7, 17 Статуту залізниць вантажем є матеріальні цінності, які перевозяться залізничним транспортом у спеціально призначеному для цього вантажному рухомому складі.

Залізниці здійснюють перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти між станціями, відкритими для виконання відповідних операцій. Станції здійснюють операції, пов'язані з перевезенням пасажирів, багажу і вантажобагажу з прийняттям, видачею вантажів вагонними, дрібними відправками та в контейнерах, а за договорами з відправниками та одержувачами - їх навантаження і вивантаження. Станції можуть відкриватися для проведення усіх або окремих операцій.

Перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами перевезення вантажів (далі - Правила). Для забезпечення виконання договірних зобов'язань здійснюється місячне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

Згідно з п. 22 Статуту залізниць за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Відповідач заперечує проти задоволення позову, зокрема, з тих підстав, що позивачем не було належним чином доведено вартість втраченого вантажу.

Відповідно до п. 115 Статуту залізниць вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Згідно з підпунктом а) п.130 Статуту залізниць одержувач має право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі втрати вантажу за умови пред'явлення вантажної квитанції з відміткою станції призначення про неприбуття вантажу і документів, що підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу. У разі неможливості пред'явлення вантажної квитанції подається довідка станції відправлення про прийняття вантажу до перевезення з відміткою станції призначення про неприбуття вантажу.

Позивачем, в якості доказу вартості втраченого вантажу, були надані суду Договір поставки № МКТ-610/12/14 від 11.12.2014, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест-СМЦ» (далі - третя особа), та Акт прийому-передачі № 90593723 на суму 703 453,01 грн, підписаний на підставі вказаного Договору поставки. Проте, як вбачається з матеріалів справи, вантажовідправником та виробником прокату чорних металів (вантажу) є ПАТ «Запоріжсталь».

З метою однакового і правильного застосування законодавства у вирішенні спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею, президія Вищого господарського суду України надала Роз'яснення «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» від 29.05.2002 р. N 04-5/601 (далі - Роз'яснення), відповідно до п. 2.7 якого згідно зі статтями 924 ЦК України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Вартість вантажу, що перевозиться з оголошеною вартістю, визначається у такому ж порядку (пункт 4 Правил перевезення вантажів з оголошеною вартістю).

У разі коли договори купівлі-продажу або поставки укладаються між посередниками, а договір перевезення укладається між першим продавцем-вантажовідправником і залізницею на доставку вантажу кінцевому покупцеві - вантажоодержувачу, документи посередників про кількість та ціну, за якими вони продали продукцію, не можуть визнаватися належними доказами вартості і ціни відвантаженої продукції, оскільки відповідно до статей 114 та 115 Статуту залізниця несе обмежену матеріальну відповідальність, виходячи з вартості вантажу, визначеної на підставі документа вантажовідправника.

Як передбачено статею 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на вищенаведене, залізниця є відповідальною особою за втрату вантажу під час його перевезення, згідно з положеннями Статуту залізниць. Проте позивач не довів суду належними та допустимими доказами розміру збитків, завданих йому втратою вантажу, оскільки не довів вартість втраченого вантажу.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування збитків, пов'язаних із нестачею вантажу при перевезенні вантажу залізницею, в розмірі 70 301,00 грн не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 02.08.2016.

Суддя О.В. Нечай