донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

06.07.2016 справа №908/3010/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін: від апелянта (відповідача-2): від позивача: від відповідача-1: розглянувши апеляційну скаргу не зявились; ОСОБА_4 за довіреністю; не зявились; Публічного акціонерного товариства Азовзагальмаш, м. Маріуполь Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від 01.07.2015 року
у справі№ 908/3010/15 (суддя Демідова П.В.)
за позовом Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_5, м. Київ (Регіональне відділення Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_5 в м. Запоріжжя)
до відповідачів 1. Публічного акціонерного товариства Маріупольський завод важкого машинобудування, м. Маріуполь Донецької області 2. Публічного акціонерного товариства Азовзагальмаш, м. Маріуполь Донецької області
просолідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №CR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року в сумі 21004546,34 доларів США

ВСТАНОВИВ:

18.05.2015 року Публічне акціонерне товариства ОТП ОСОБА_5», м. Київ (Регіональне відділення Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_5 в м. Запоріжжя), звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача-1 Відкритого акціонерного товариства Маріупольський завод важкого машинобудування, м. Маріуполь Донецької області та до відповідача-2 Відкритого акціонерного товариства Азовзагальмаш, м. Маріуполь Донецької області про солідарне стягнення заборгованості кредитним договором № СR 11-026/28-4 від 24/02/2011 року в сумі 21 020 088, 23 доларів США.

Розгляд справи відбувався з урахуванням заяви Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_5» №12-4-8/1642 від 09.06.2015 року про уточнення позовних вимог.

01.07.2015 року господарським судом Донецької області (суддя Демідова П.В.) прийнято рішення, яким частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_5 до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства Маріупольський завод важкого машинобудування та до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства Азовзагальмаш про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року в сумі 21 004 546, 34 доларів США, стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства Маріупольський завод важкого машинобудування та Публічного акціонерного товариства Азовзагальмаш на користь Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_5 на підставі кредитного договору № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року заборгованість за кредитом в сумі 18739199,66 доларів США, заборгованості за відсотками, нарахованими з 27.01.2014 року по 10.12.2014 року в сумі 1903590,35 доларів США, судовий збір у розмірі 71821,36грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване доведеністю обставин невиконання відповідачем-1 та відповідачем-2 зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Зокрема, встановлено невиконання графіку погашення кредиту, порушення порядку та строків сплати відсотків. Суд відмовив в стягнені пені в іноземній валюті, мотивувавши відсутністю у позивача права на отримання штрафних санкцій в такій валюті.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Донецької області від 01.07.2015 року у справі №908/3010/15, Публічне акціонерне товариство Азовзагальмаш звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуваний судовий акт та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог Публічному акціонерному товариству ОТП ОСОБА_5 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилається на те, що рішення господарського суду Донецької області від 01.07.2015 року у справі №908/3010/15 винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права і воно підлягає скасуванню у звязку з неповним зясуванням обставин.

Апелянт зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення господарським судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а саме ст.ст. 213, 553-559, 1046, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 345, 346 Господарського кодексу України.

Також, зазначає про невідповідність мотивувальної частини рішення обставинам справи, а саме невірної оцінки умов укладеного договору та невірного тлумачення понять договору в якому сторони обумовили всі істотні умови спірного правочину.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 23.07.2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи.

01.09.2015 року від ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» надійшло клопотання про призначення судової експертизи, в якому відповідач просив суд призначити економічну експертизу (експертизу документів фінансово-кредитних операцій) у справі.

В обґрунтування свого клопотання відповідач-1 посилався на те, що розрахунок заборгованості позивача за договором про надання кредиту № CR 11-026/28-4 від 24.02.11 року є неповним, упередженим, неконкретизованим та не обґрунтованим первинними документами, при цьому сам відповідач - ПАТ «Маріупольский завод важкого машинобудування» не має можливості самостійно здійснити розрахунок суми заборгованості, оскільки не володіє достатніми для даних цілей знаннями, безпосередньо ним суми кредиту не отримувались, проте, за договором на нього покладений солідарний обовязок по сплаті такий самий як й на прямого позичальника ПАТ «Азовзагальмаш».

29.09.15 року, в свою чергу, позивачем були надані письмові заперечення на заявлене клопотання про призначення судової експертизи з мотивів наявності в повному обсязі документів, на підставі яких суд може самостійно без застосування спеціальних знань встановити розмір заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 28.10.2015 року, врахувавши значну суму заявленої суми кредитної заборгованості та визначення її в іноземній валюті, значну кількість додатків та додаткових договорів, великий обсяг поданих до суду первинних документів, наявність заперечень позичальника, який, як стверджує, фактично не отримував кредитні транші та не сплачував по ним, проте несе солідарний обовязок разом із іншим відповідачем та заперечує стосовно вірності нарахування заборгованості за договором, з метою перевірки правильності нарахування позивачем заборгованості за тілом кредиту, відсотками, що потребує спеціальних знань, апеляційний суд задовольнив клопотання та призначив судову економічну експертизу. Проведення експертизи доручив Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03680, м. Київ, вул. Смоленська, 6), на вирішення судовому експерту поставити наступні питання:

- Чи підтверджується документально заборгованість Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» за договором про надання кредиту №CR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року станом на 10.12.2014 року?

- Чи підтверджується документально наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості станом на 10.12.2014 року за договором про надання кредиту №CR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року зі сплати основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій згідно умов укладеного між сторонами договору про надання кредиту №CR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року та додатків до нього?

Водночас зобовязав ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» здійснити попередню оплату судової економічної експертизи.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 28.10.2015 року зупинено апеляційне провадження у звязку з призначенням судової експертизи та направленням матеріалів господарської справи до експертної установи.

Листом 22043/15-45 від 01.02.2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз було повідомлено Донецький апеляційний господарський суд та відповідачів у справі про необхідність попередньої оплати судової експертизи, попереджено про наслідки невиконання умов договору.

Листом №908/3010/15 від 22.02.2016 року Донецького апеляційного господарського суду повідомлено сторін у справі про надходження вищевказаного листа експертної установи та необхідність попередньої оплати судової експертизи, розяснено наслідки невиконання умов договору.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження попередньої оплати судової експертизи, письмових пояснень стосовно неможливості оплати, або скрутного матеріального становища, а також строків оплати експертизи відповідачами не надано.

Як наслідок нездійснення попередньої оплати судової експертизи ухвала Донецького апеляційного господарського суду від 28.10.2015 року про призначення судової-економічної експертизи залишена експертною установою без виконання, а листом №22043/15-45 від 06.04.2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернено господарську справу №908/3010/15 до Донецького апеляційного господарського суду.

29.04.2016 року поновлено апеляційне провадження з призначенням судового засідання на 29.06.2016 року.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року відкладено розгляд справи на 06.07.2016 року.

06.07.2016 року у судовому засіданні апеляційної інстанції була присутня представник позивача, яка погодилась з доводами викладеними в апеляційній скарзі, просила залишити оскаржуване рішення без змін, як таке, що прийняте з правильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст. ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представники відповідачів у судове засідання апеляційної інстанції не зявились. Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України про час і місце проведення судового засідання сторін по справі було повідомлено належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Явка сторін у судові засідання апеляційної інстанції не була визнана обовязковою.

Особливості меж перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені нормами ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, які полягають у тому, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Нормами частини 2 цієї статті передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

24.02.2011 року між Публічним акціонерним товариством ОТП ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5) та Відкритим акціонерним товариством Маріупольський завод важкого машинобудування (далі Позичальник-1) та Відкритим акціонерним товариством Азовзагальмаш (далі Позичальник-2) було укладено кредитний договір СR 11-026/28-4 (далі - Договір), істотні умови якого викладені в розділі 1 (Предмет договору) та полягають у наступному.

За умовами п. 1.1 ОСОБА_5 прийняв на себе зобовязання надати позичальникам кредит в розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, а позичальники зобовязалися належним чином використати та повернути банку кредит, а також сплатити проценти та виконати інші зобовязання, встановлені у цьому договорі. Лімітом фінансування встановлена максимально дозволена сума заборгованості позичальників за кредитом в розмірі 23 500 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.4. проценти за кредит розраховуються банком від суми кредиту на підставі процентної ставки в розмірі 11,5% річних із розрахунку 360 днів на рік, якщо інше не буде погоджено сторонами. Порядок нарахування процентів визначений п.п.1.4.4-1.4.6 в редакції договору № 4 від 14 вересня 2012 року.

За умовами ОСОБА_5 отримання коштів може бути здійснено відповідачем-1 та/або відповідачем-2, але в межах спільного ліміту фінансування.

Відповідно п.1.6 ОСОБА_5 строк користування кредитним коштами встановлений до 31 грудня 2012 року, включно. При цьому, незважаючи на викладене у цьому пункті за умовами укладання додаткової угоди строк виконання зобовязань встановлюється до 31 грудня 2015 року (договору), якщо інше не буде письмово погоджене сторонами.

Договорами про зміну договору про надання кредиту № 3 від 23 серпня 2012 року, № 6 від 30.04.2013 року, № 7 від 29 липня 2013 року сторони змінювали ліміт кредитування в залежності від строку користування кредитом (встановлено поетапне погашення заборгованості рівними частками).

27.09.2013 року між сторонами укладено договір № 8 про зміну договору про надання кредиту. За змістом п. 1.1.3 в редакції зазначеного договору сторони дійшли згоди про зменшення ліміту фінансування до 18 739 199,66 дол. США., та встановили, що починаючи з 30.09.2014 року погашення Кредиту здійснюється щоквартально рівними платежами від розміру заборгованості Позичальника, що існуватиме перед Банком станом на 30.09.2014 року. Згідно п.1.6 договору в редакції від 27.09.2013 року позичальники прийняли на себе зобовязання виконати Боргові зобовязання в строк до 29.12.2016 року з урахуванням щоквартальних погашень рівними частками , в порядку встановленому п. 1.1.3 Кредитного договору.

Згідно до п. 4.1 договору сторони встановили відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за договором щодо повернення кредиту та сплати процентів у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, за кожний день прострочення.

Згідно до п. 1.12. договору сторони, домовились, що позичальник-1 та позичальник-2 зобовязуються перед банком виступати солідарними боржниками по цьому договору. Солідарна відповідальність позичальників існуватиме перед банком до тих пір, поки боргові зобовязання не будуть виконані у повному обсязі. Банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобовязань до позичальника 1 або позичальника 2 або до всіх одночасно.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1). Частиною 2 цієї ж статті визначено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Тобто, свобода договору проявляється у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді. Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Враховуючи умови укладеного між сторонами договору та відповідальність, яку передбачили відповідачі, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що укладений між сторонами правочин є за своєю природою змішаним договором, в якому містяться елементи договору кредиту та поруки.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За умовами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов кредитного договору № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року позивач надав відповідачу-2 грошові кошти в сумі 23 500 000,00 доларів США, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів №817152611 від 25.02.2011 року на суму 3 614 002,66 доларів США, №817152610 від 25.02.2011 року на суму 19 125 197,00 доларів США, №87120 від 30.04.2013 року на суму 1 600 000,00 доларів США, №5903936 від 30.07.2013 року на суму 3 200 000,00 доларів США, №1147 від 30.09.2013 року на суму 3 200 000,00 доларів США та виписками по особливим рахункам 2063, відкритими позивачем для обліку заборгованості за кредитами наданими відповідачеві-2 в межах кредитного договору.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 1.1.3. ОСОБА_5 в редакції договору № 8 від 27.09.2013 року сторони погодили, що з 30.09.2014 року встановлюється графік повернення кредиту - щоквартально рівними платежами від розміру заборгованості , що існуватиме на 30.09.2014 року.

Апеляційним судом встановлено, що станом на 30.09.2014 року у відповідача-2 створилася заборгованість в сумі Ліміту фінансування, а саме 18 739 199,66 доларів США. На час подання позову розмір заборгованості не змінився, що свідчить про невиконання вимог п. 1.1.3 договору.

За своєю правовою природою кредитний договір № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011, за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджено, порушення відповідачами графіку погашення кредиту частинами, тому у Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» виникла необідність звернення до господарського суду першої інстанції з позовом про дострокове стягнення заборгованості.

Враховуючи викладене, приписи ст. ст. 1050, 1054 ЦК України, п.3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів № 1 від 24.11.2014 року, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача щодо дострокового стягнення всієї заборгованості за кредитом є правомірними.

Наявна кредитна заборгованість відповідачів, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 18793199,66 доларів США та нарахованими та несплаченими відсотками за період з 27.01.14р. по 10.12.14р. в сумі 1903590,35 доларів США, підтверджена належними первинними документами фінансового обліку позивача та не спростована відповідачами.

Зокрема, як зазначалось, за клопотанням відповідача 1 ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», враховуючи заперечення цього відповідача, судом апеляційної інстанції ухвалою від 28.10.15р. призначалась судова економічна експертиза з метою документального підтвердження заборгованості відповідачів за кредитом та процентами за спірний період. Проте, у звязку із нездійсненням оплати такої експертизи з боку відповідачів, фактично така експертиза не була проведена. Інших доказів в обґрунтування відсутності чи погашення заборгованості за кредитом відповідачі не надали та матеріалами справи не підтвердили, правильність розрахунку та нарахування кредитної заборгованості жодними доказами не спростували. З урахуванням зазначеного, заперечення апелянта стосовно вірності заявленої банком спірної суми заборгованості, не приймаються до уваги.

Щодо відмови судом першої інстанції стосовно заявлених вимог про стягнення пені у розмірі 361756,33 доларів США, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондує положенням ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України.

Поряд з тим, частиною 3 статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93.

Проте, зі змісту ст. 5 Декрету використовувати іноземну валюту як засіб платежу на території України можливо за наявністю відповідної ліцензії.

Апеляційним господарським судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_5» на вимогу суду до матеріалів справи надано дозвіл № 191-1, зареєстрований НБУ від 02.03.1998 року за № 273 на здійснення валютних операцій.

Зі змісту дозволу не вбачається права позивача на отримання штрафних санкцій в іноземній валюті.

Доказів наявності відповідної ліцензії суду не надано.

Згідно статті 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений вищевказаною статтею цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань).

Згідно п. 4.1 договору сторони встановили відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за договором щодо повернення кредиту та сплати процентів у вигляді пеня, яка обчіслюється в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені за кожний день прострочення.

Таким чином, розмір пені встановлений сторонами спірних відношень та законодавчо визначений максимальний розмір пені пов'язані із розміром облікової ставки Національного банку України.

Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. При вирішенні зазначеного питання суд , в порядку ст. 82 ГПК України, застосовує висновки Верховний суд України, викладені у постанові по справі №3-29гс15 від 01.04.2015р.

Матерали справи свідчать, що розрахунок пені, наданий позивачем, здійснено з нарахування пені без застосування курсу іноземної валюти до національної, що складався в кожний з днів прострочення зобовязання, що порушує принцип, визначений Верховним судом України в постанові від 01.04.2015 року в іноземній валюті.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно відмови в задоволені вимог про стягнення пені в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене та відповідно до досліджених матеріалів справи вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги частково.

З огляду на наведене, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі не обґрунтовані, не доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Твердження заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту не знайшли свого підтвердження, в звязку з чим підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення господарського суду Донецької області від 01.07.2015 року у справі № 908/3010/15 суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Результати апеляційного провадження у справі № 908/3010/15 оголошені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Азовзагальмаш, м. Маріуполь Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 01.07.2015 року у справі №908/3010/15 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 01.07.2015 року у справі №908/3010/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.О. Мартюхіна

Судді Н.В. Будко

ОСОБА_3