ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016 р. Справа № 917/797/16

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Ресурс Плюс" (проспект Московський, буд. 51, кімн. 2, м. Харків, 61001)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 36023)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Форс-Альянс" (вул. Шекспіра, буд.24, м. Харків, 61072)

про стягнення 44951,44 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3

від відповідача: не зявився

від третьої особи: не зявився

Розглядається позовна заява про стягнення 44951,60 грн. на підставі договору уступки права вимоги №1уст від 24.12.2015р., у тому числі 36000,00 грн. - безпідставно одержаних коштів, сплачених за платіжним дорученням №11 від 03.03.2015р., 8955,60 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позивач на підставі ст. 22 ГПК України надав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій прохає стягнути з відповідача 36000,00 грн. безпідставно одержаних коштів (а.с.75).

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зазначено, що у разі прийняття судом зміни (у бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обовязковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Заява про зменшення позовних вимог приймається судом. подальший розгляд справи проводиться в межах зменшених позовних вимог.

Відповідач відзив на позов не надав.

Ухвали суду, надіслані відповідачу за адресою: АДРЕСА_2, 36023, повернулися до суду з відміткою поштового відділення про закінчення терміну зберігання (а.с.30-31, 43-44, 64-65, 71-72).

За даними Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_3, 36023 (а.с.36). На дану адресу надсилалися судові ухвали.

Відповідно до ст. 64 ГПК України у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про порушення провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місце проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні 26.07.2016р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

ТОВ Форс-альянс за платіжним дорученням № 11 від 03.03.2015 року було перераховано грошові кошти в сумі 46000,00 грн. на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з призначенням платежу «сплата за вугілля деревне з твердопаливних порід згідно рахунка № 7 від 02.03.2015р.» (а.с.8, 9).

Відповідач 17.04.2015р. перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ Форс-альянс кошти у сумі 10000,00грн. з призначенням платежу: «повернення помилково зарахованих коштів», що підтверджується банківською випискою (а.с.10).

24.12.2015р між ТОВ Форс-альянс та ТОВ "Ресурс Плюс" (позивачем) укладено договір № 1уст про відступлення права вимоги (далі Договір; а.с.11-12).

За п.1.1. Договору ТОВ Форс-альянс (первісний кредитор) передає позивачу (новому кредитору), право вимоги за зобов'язанням про стягнення боргу, передбаченого зобов'язаннями сторін по поверненню безпідставно отриманої суми за платіжним дорученням № 11 від 03.03.2015г. на суму 46000,00 гривень, в частині боргу на суму 36000,00 гривень (далі - основне зобов'язання), що виникло між первісним кредитором та боржником - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Згідно п.1.2. Договору новий кредитор отримує право замість первісного кредитора вимагати від відповідача виплати 36000,00 грн.

До нового кредитора переходять також право на стягнення з боржника санкцій (неустойки, процентів, штрафів) за порушення основного зобовязання по відношенню до первісного кредитора. (п.1.3 Договору).

Згідно п. 2.4 Договору новий кредитор зобовязується сплатити первісному кредитору за уступку права вимоги грошову суму в розмірі 36000,00 грн.

За актом приймання-передачі від 24.12.2015р. ТОВ Форс-альянс передав позивачу (новому кредиторові) копії документів, що підтверджують право вимоги (а.с.13).

За платіжним дорученням № 607 від 24.12.2015р. позивач сплатив на користь ТОВ Форс-альянс 36000,00 грн. згідно договору № 1уст від 24.12.2015р. (а.с.51).

ТОВ "Ресурс Плюс" направило відповідачу повідомлення від 25.12.2015р. № 2512-15, від 26.02.2016р. за № 2622-16 про відступлення права вимоги позивачу (а.с.14-19).

З огляду на викладене, позивач прохає стягнути з відповідача 36000,00 грн. основного боргу у вигляді безпідставно отриманих коштів (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

При вирішенні спору суд виходить з такого.

Зі змісту умов Договору вбачається, що грошова вимога до боржника уступається кредитором - ТОВ Форс-альянс в обмін на грошові кошти, які новий кредитор - ТОВ "Ресурс Плюс" зобовязався сплатити первісному кредитору, тобто за умовами оспорюваного Договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Водночас слід зазначити, що правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК.

Так, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При цьому якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК).

Аналогічні положення закріплено й у пунктах 1.2 і 2.2 оспорюваного Договору, відповідно до яких сторони погодили, що після переходу до нового кредитора права вимоги у останнього виникає право на грошові кошти, які він отримає від боржника в якості погашення заборгованості за виконання зобовязань.

За платіжним дорученням № 607 від 24.12.2015р. позивач сплатив на користь ТОВ Форс-альянс 36000,00 грн. згідно договору № 1уст від 24.12.2015р. (а.с.51).

Таким чином, договір № 1уст від 24.12.2015р. є фактично договором факторингу.

Разом із тим щодо субєктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 ЦК визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону).

За змістом частини першої статті 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.

При цьому частинами першою та другою статті 7 зазначеного Закону передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобовязана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців основним видом економічної діяльності позивача є допоміжна діяльність у сфері транспорту (а.с.20).

Позивач не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг та не включений до державного реєстру фінансових установ.

Отже, позивач не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Отже, договір уступки права вимоги № 1уст від 24.12.2015р., укладений між ТОВ "Форс-Аьянс" та ТОВ "Ресурс-плюс", суперечить вимогам законодавства, оскільки є за своїм змістом договором факторингу та укладений особою, що не має права вчинення таких правочинів, тому на підставі ст. 83 ГПК України суд визнає його недійсним.

При цьому господарським судом враховуються правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 13.04.2016р. № 3-291гс16 у справі № 910/8670/15-г; постанові від 13.04.2016р. № 3-226гс16 у справі № 910/6281/15-г; постанові від 13.04.2016р. № 3-238гс16 у справі № 910/6714/15-г; постанові від 13.04.2016р. № 3-253гс16 у справі № 910/5928/15-г, постанові від 25.05.2016р. № 3-254гс16 у справі № 910/6279/15.

У вказаних постановах Верховним Судом України було встановлено, що між сторонами було укладено договір, за умовами якого кредитор зобовязався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобовязався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору, та набути зазначене право вимоги за договором про надання послуг. Зі змісту умов Договору вбачається, що грошова вимога до боржника уступається кредитором в обмін на грошові кошти, які новий кредитор зобовязався сплатити останньому, тобто за умовами оспорюваного Договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Водночас слід зазначити, що правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

В даному випадку у господарського суду відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України.

Оскільки спірний договір уступки права вимоги є недійсним, позовні вимоги про стягнення грошових коштів на підставі цього договору задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Прийняти заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Ресурс Плюс" про зменшення позовних вимог.

2. Визнати недійсним договір уступки права вимоги № 1уст від 24 грудня 2015р., укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Форс-Альянс" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Ресурс-плюс".

3. У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано: 29.07.2016р.

Суддя Безрук Т. М.