ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2016р. Справа№ 914/1468/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Блавацької-Калінської О.М. при секретарі Кияк І.В. розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Пауер, м.Обухів Київської області

до відповідача: Державного підприємства Львівський Бронетанковий Завод, м.Львів

про: стягнення 13 123,91 грн. заборгованості,

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

Відповідно до ст. 20 ГПК України розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області Товариством з обмеженою відповідальністю фірма Пауер заявлено позов до Державного підприємства Львівський Бронетанковий Завод про стягнення 13 123,91 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 01.06.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 13.06.2016 року.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

Позивач участь повноважного представник в судове засідання 28.07.2016 року не забезпечив, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності повноважного представника позивача (вх. №31564/16 від 27.07.2016 року).

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав, хоча належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, був повідомлений про дату та час розгляду справи у судовому засіданні, про що докази долучено до матеріалів справи (повідомлення про вручення поштового відправлення №2638, повернуте на адресу суду і зареєстроване відділом документообігу та обробки інформації за вх.№24310/16 від 10.06.2016 р.)

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. На думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній матеріалів достатніх для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як встановлено судом та підтверджено доданими до матеріалів справи доказами, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Пауер» (позивач) подало заявку на участь в тендерних торгах «Мінерали для хімічної промисловості або виробництва добрив» через сайт httр://smarttender.biz в результаті чого став переможцем за тендером №041157.

Як зазначає позивач, відповідач на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури №133 від 14.09.2015 року здійснив авансовий платіж в розмірі 50% від вартості товару, а саме в сумі 13 123,91 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №2537 від 13.10.2015 р., яка знаходиться в матеріалах справи.

За видатковою накладною №124 від 19.10.2016 року позивачем було поставлено відповідачу ОСОБА_1 У-30МЕС-5нта ТУ на суму 26 247,82 грн. в т.ч. 4374,64 грн. ПДВ (видаткова накладна №124 від 19.10.2016 року містяться в матеріалах справи).

Товар отримано відповідачем на підставі довіреності №1633 від 20.10.2015 року, виданої на імя заступника начальника ВМТП ОСОБА_2

Втім, відповідач не виконав власних зобовязань по оплаті за поставлений товар.

09.02.2016 року позивачем на електронну адресу відповідача надіслано претензію від 09.02.2016 р., в якій позивач вимагав виконати обовязок по сплаті боргу, однак вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

12.03.2016 року позивачем на адресу відповідача через ТК «Нова пошта» вдруге надіслано претензію від 11.03.2016 р. про сплату заборгованості за поставлений герметик, копію якої надіслано також на адресу ДК «Укроборонпром» (копія експрес накладної №5797 від 12.03.2016 р., долучена до матеріалів справи). Вказана претензія отримана відповідачем 14.03.2016 р., що підтверджується доказом відстеження відправлення №5797. Однак вказана претензія також залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача 13123,91 грн. заборгованості.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1,2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб. Відповідно до цього договору позивач зобов'язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, у свою чергу, прийняти його і оплатити.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Згідно з частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу приписів ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 13.10.2015 р. на підставі результатів тандерних торгів та рахунку на оплату №133 від 14.09.2015 р. відповідно до платіжного доручення №2537 здійснено передплату 50% суми рахунку за герметик в розмірі 13 123,91 грн.

Відтак, дії сторін в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства слід визнати діями, що породжують цивільні права і обовязки.

Позивач, користуючись своїм правом, передбаченим у вищенаведеній нормі 09.02.2016 р. та 12.03.2016 р. направив відповідачу вимогу про виконання зобовязання. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач отримав зазначені вимоги. Відтак, судом встановлено, що відповідач повинен був здійнити оплату за поставлений герметик у розмірі 13123,91грн.

Однак, своїх зобовязань не виконав, у звязку з чим допустив заборгованість перед останнім на суму 13123,91 грн.

Доказів, які свідчили б про виконання відповідачем своїх зобовязань, а також документально підтверджених доказів будь-яких дій відповідача спрямованих на виконання вимог, які предявлені у претензії позивача суду не надано. Крім того, відповідач позовні вимоги не спростував, не подав доказів погашення боргу.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 13123,91 грн. основного боргу є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір покладається на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задоволити повністю.

2.Стягнути з Державного підприємства Львівський Бронетанковий Завод (79031, Львівська область, м.Львів, вул. Стрийська,73, ідентифікаційний код 07985602) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Пауер (08702, Київська область, м.Обухів, вул. Миру,17-В, офіс 4, ідентифікаційний код 19030185) 13 123,91 грн. основного боргу та 1378,00 грн. судового збору.

Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 02.08.2016 р.

Суддя Блавацька-Калінська О. М.