КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р. Справа№ 910/30229/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Гіневська-Фареник М.О. - за дов.

від відповідача: Марковська В.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016

у справі №910/30229/15 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про визнання припиненими з 26.04.2014 зобов'язань по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі, відповідач) про визнання припиненими з 26.04.2014 зобов'язань по Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №7560829 від 22.10.2003.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ТОВ «Рада» посилається на те, що з урахуванням вимог статті 607 Цивільного кодексу України з 26.04.2014 взаємні зобов'язання позивача і відповідача по Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №7560829 від 22.10.2003 були припинені у зв'язку із внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки позивач не є теплопостачальною організацією та не має статусу виконавця комунальних послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/30229/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі №910/22819/14 розірвано з моменту набрання рішенням законної сили Договір №7560829 від 22.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго», а тому саме з дати набрання рішенням законної сили (17 березня 2015 року) зобов'язання за спірним договором є припиненими у зв'язку з його розірванням.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/30229/15 скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначаючи, що з 26.04.2014 апелянт не мав можливості виконувати зобов'язання належним чином із-за обставин, які не залежать від сторін (зміна законодавства). На думку апелянта, вказану неможливість виконання зобов'язань слід розглядати як підставу припинення зобов'язань з огляду на настання обставин, за які не відповідає жодна із сторін, оскільки станом на момент вирішення спору позивач не може виступати виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і не вправі надавати послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.07.2016.

У судове засідання, призначене на 12.07.2016, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

У зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 розгляд справи було відкладено на 26.07.2016.

22.07.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні 26.07.2016 представник позивача підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/30229/15 без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 22.10.2003 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго») (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» (абонент) було укладено Договір №7560829 (далі, Договір), предметом якого відповідно до пункту 1.1. є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді.

Сторонами узгоджено, що розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами, затвердженими Розпорядженням №1245 від 20.02.2002 Київської міської державної адміністрації, за кожну відпущену гігакалорію без врахування податку на додану вартість (п.1 додатку №3 до Договору). Контрагентами також погоджено можливість зміни тарифів в період дії правочину.

Відповідно до пункту 8.1. Договору останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2004.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено одним з контрагентів (пункт 8.4. Договору).

Пунктом 8.2. укладеного між сторонами Договору визначено, що договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; передбачених п. 6.4.1. Договору; ліквідації сторін.

Пунктом 8.3. Договору сторони погодили, що припинення дії Договору не звільняє «Абонента» від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір №7560829 від 22.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» та «Про електроенергетику».

Як уже зазначалося вище, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з урахуванням вимог статті 607 Цивільного кодексу України з 26.04.2014 взаємні зобов'язання позивача і відповідача по спірному Договору були припинені у зв'язку із внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки позивач не є теплопостачальною організацією та не має статусу виконавця комунальних послуг.

Згідно статті 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов'язання.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування положень статті 607 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Загальні підстави для зміни або розірвання договору передбачені статтями 651, 652 Цивільного кодексу України. З аналізу викладених норм вбачається, що розірвання договору в передбаченому законом порядку є одним зі способів його припинення.

Із матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» зверталось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про розірвання з 26.04.2014 Договору №7560829 від 22.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі №910/22819/14 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» задоволено частково; розірвано з моменту набрання рішенням законної сили Договір №7560829 від 22.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Крім того, суд в зазначеному рішенні відмовив позивачу в задоволені позовної вимоги в частині розірвання зазначеного договору з 26.04.2014.

Тобто, позивач, скориставшись наданим йому законодавством правом, розірвав Договір №7560829 від 22.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді у судовому порядку.

Зазначене рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі №910/22819/14 не оскаржувалось та набрало законної сили 17 березня 2015 року.

Згідно з частинами 3, 4 статті 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, частиною 5 статті 188 Господарського кодексу України визначено, що якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Таким чином, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі №910/22819/14 Договір №7560829 від 22.10.2003 розірвано з дня набрання рішенням законної сили, моментом припинення зобов'язань за спірним Договором є саме момент набрання вказаним рішенням суду про розірвання договору законної сили.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 09.09.2015 у справі №6-939цс15.

При цьому, згідно з пунктом 8.3. Договору припинення його дії не звільняє позивача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Отже, з датою розірвання договору не можуть бути припиненні усі зобов'язання позивача, що виникли на підставі Договору до його припинення.

26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме доповнено статтю 19 частиною 4, згідно з якою виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Також, статтю 29 вказаного Закону було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Викладені в апеляційній скарзі доводи щодо припинення взаємних зобов'язань позивача та відповідача по спірному Договору у зв'язку з внесеними змінами до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме з 26.04.2014, є безпідставними, оскільки вказаними змінами до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не закріплено ніякого обов'язку щодо автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, ані припинення зобов'язань за такими договорами.

Вказаний Закон України «Про житлово-комунальні послуги» з урахуванням внесених змін лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави визнавати припиненими зобов'язання по договору з певного моменту до дня набрання чинності судовим рішенням у справі по розірвання такого договору, оскільки це суперечить вимогам закону, які визначають наслідки розірвання договору. Правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 607 Цивільного кодексу України відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання припиненим зобов'язань по Договору №7560829 від 22.10.2003 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.20154 з урахуванням обставин розірвання спірного договору рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 у справі №910/22819/14, яке набрало законної сили 17.03.2015.

З огляду на вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/30229/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 у справі №910/30229/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/30229/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх