ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2016 р. Справа № 914/517/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Автоцентр - Червоноград, м. Червоноград

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.04.16

у справі № 914/517/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, м. Харків

до відповідача: Приватного підприємства Автоцентр-Червоноград, м. Червоноград Львівської області

про: стягнення 918221,6 грн. заборгованості за індивідуальною угодою № 0 до генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 08.11.2013 року

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 представник;

від відповідача ОСОБА_3 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/517/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.05.16 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 09.06.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.16 розгляд справи за клопотанням апелянта відкладено на 30.06.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.16 розгляд справи відкладено на 14.07.16 з підстав, викладених в ухвалі суду.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.07.16 продовжено строк розгляду апеляційної скарги в порядку ст..69 ГПК України та відкладено розгляд справи на 28.07.16.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.04.16 у справі № 914/517/16 (ОСОБА_4А.) позов задоволено повністю. Стягнуто з боржника Приватного підприємства Автоцентр-Червоноград на користь стягувача Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк 499947,46 грн. (чотириста девяносто девять тисяч девятсот сорок сім гривень 46 коп.) заборгованості за кредитом, 251998,64 грн. (двісті пятдесят одна тисяча девятсот девяносто вісім гривень 64 коп.) заборгованості за процентами, 800,00 грн. (вісімсот гривень 00 коп.) заборгованості по комісії, 120370,91 грн. (сто двадцять тисяч триста сімдесят гривень 91 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 44911,97 грн. (сорок чотири тисячі девятсот одинадцять гривень 97 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, 192,62 грн. (сто девяносто дві гривні 62 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за комісією та 13773,32 грн. (тринадцять тисяч сімсот сімдесят три гривні 32 коп.) судового збору.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що всупереч взятим на себе зобовязанням за Генеральним договором та Індивідуальною угодою відповідач не виконав їх умов щодо вчасного погашення заборгованості за кредитом, а також сплати на користь банку процентів за користування кредитними коштами. Вказані обставини стали підставою для стягнення пені та комісії, які заявлені позивачем у справі.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.04.16 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

При цьому скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник вважає, що термін виконання зобовязання станом на момент розгляду справи в суді не настав, оскільки Генеральним договором передбачено термін виконання зобовязання за договором не пізніше 04.11.16, тоді як індивідуальною угодою визначено термін виконання зобовязання не пізніше 07.11.14. Оскільки, на думку апелянта, генеральним договором, який є основним по відношенню до індивідуального визначено термін виконання зобовязання до 04.11.16, тому термін виконання зобовязання не настав.

Також, апелянт зазначає, що необґрунтованим є рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені за період з 05.08.15 по 05.02.16, оскільки на його думку, оскільки умовами індивідуальної угоди визначено термін погашення кредиту до 07.11.14, то нарахування пені, відповідно до вимог ст.232 ГК України, мало припинитися в травні 2015 року. Терміном виконання зобовязань за генеральною угодою є 04.11.16, а тому підстави для нарахування штрафних санкцій відсутні.

Таким чином на думку, скаржника суд повинен був відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки не вправі виходити за межі визначеного позивачем періоду часу.

26 травня 2016 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначено про законність та обґрунтованість прийнятого рішення, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Зокрема, позивач вказує на те, що генеральною угодою передбачена можливість встановлення іншого терміну виконання зобовязання за договором згідно умов відповідної угоди сторін, відтак, на думку позивача, термін виконання зобовязання настав 07.11.14, оскільки такий визначений індивідуальною угодою сторін.

Крім того, позивач вважає, що місцевим господарським судом не порушено норми ст..232 ГК України щодо нарахування пені, оскільки висновками Верховного Суду України підтверджується можливість нарахування пені за кожен день прострочення за весь період протягом якого не виконано зобовязання.

30 червня 2016 року до суду апеляційної інстанції від скаржника надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги в яких скаржник додатково обґрунтовує позицію, викладену в апеляційній скарзі, а саме зазначає про те, що місцевим господарським судом не зязовано фактичних обставин справи та не зясовано реальну суму заборгованості за кредитом. Також скаржник вважає, що зважаючи наведене сума заборгованості по процентах визнана судом обґрунтованою безпідставно.

5 липня 2016 року до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення від позивача в яких він наводить доводи на спростування викладеної в письмових поясненнях позиції скаржника.

У судовому засіданні присутні представники навели свої доводи міркування та заперечення, викладені безпосередньо в апеляційній скарзі, запереченнях та письмових поясненнях, які містяться в матерілах справи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 08.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк (банк) та Приватним підприємством Автоцентр-Червоноград (позичальник) укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №0 (генеральний договір).

Відповідно до п.1.1. якого банк зобовязався надавати позичальнику кредитні послуги у валюті, вказаній у цьому договорі, в рамках ліміту, що дорівнює 1000000,00 грн. (один мільйон гривень 00 коп.) у порядку та на умовах, що викладені в індивідуальних угодах (додаткових угодах) до цього договору.

Умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги в межах цього договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої Індивідуальної угоди (індивідуальна угода), що є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 1.2.1. генерального договору визначено, що позичальник повинен виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі суми використаного ліміту за цим договором в термін не пізніше 04 листопада 2016 р., і виконати всі зобовязання, передбачені індивідуальними угодами в терміни, встановлені індивідуальними угодами, але в будь-якому випадку терміни виконання зобовязань позичальника за індивідуальними угодами не повинні перевищувати термін, передбачений цим пунктом договору, якщо тільки не застосовується інший термін виконання зобовязань, встановлений цим договором та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Відповідно до п.1.3. генерального договору за надання кредитних послуг позичальник сплачує банку плату за кредитні послуги, яка визначається в відповідних індивідуальних угодах, що є невідємною частиною цього договору.

Згідно з п.1.3.5. генерального договору проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальнику і ще не повернута останнім у власність банку відповідно до умов договору.

В подальшому, на підставі заяв відповідача від 12.11.2013 року та 12.12.2013 року та на умовах індивідуальної угоди №0 до генерального договору про надання кредитних послуг №0 від 08.11.2013 року відповідач отримав кредитні кошти у сумі 500000,00 грн. у формі кредитної лінії та зобовязався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії, але в будь-якому випадку не пізніше 07.11.2014 року (пункти 1, 2. індивідуальної угоди).

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, банк свої зобовязання виконав повністю, надав відповідачу кредитні кошти відповідно до п.1.5 генерального договору шляхом зарахування на поточний рахунок відповідача, що підтверджується долученою до матеріалів справи випискою з рахунку відповідача.

Позичальник, всупереч взятим на себе зобовязанням за кредитним договором відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам до 07.11.2014 року, доказів протилежного в матеріалах справи не міститься.

02 листопада 2015 року банк звернувся до позичальника з вимогою вих.№30-11/30318 негайно виконати зобовязання за генеральним договором про надання кредитних послуг №0 від 08.11.2013 року, а саме сплатити банку заборгованість по поверненню суми кредиту в розмірі 499947,46 грн., сплаті нарахованих процентів на суму 184014,12 грн., що разом становить 683961,58 грн. Дану вимогу відповідач отримав 18.11.2015 року, що підтверджується долученим до справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.26-27), проте вказана вимога залишилась без задоволення.

Зважаючи на невиконання позичальником умов договору, ПАТ УкрСиббанк звернувся до ПП Автоцентр-Червоноград про стягнення заборгованості за індивідуальною угодою №0 до генерального договору про надання кредитних послуг №0 від 08.11.2013 року нарахованої станом на 05.02.2016 року яка становить 918221,60 грн. (девятсот вісімнадцять тисяч двісті двадцять одна гривня 60 коп.), з яких: 499947,46 грн. заборгованість за кредитом, 251998,64 грн. заборгованість за процентами (у тому числі 23234864,33 грн. прострочена заборгованість за процентами, нарахована з 08.11.2014 року по 31.01.2016 року), 800,00 грн. заборгованість по комісії з 31.12.2014 року по 31.03.2015 року, 120370,91 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, нарахована з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року, 44911,97 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахована з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року, 192,62 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за комісією, нарахована з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній судова колегія зазначає наступне:

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Як вбачається з матеріалів справи підставою виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем у даній справі є Генеральний договір про надання кредитних послуг №0 та індивідуальної угоди №0 до генерального договору про надання кредитних послуг №0 від 08.11.2013 року.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Зважаючи на наведене, а також беручи до уваги встановлений факт неповернення відповідачем кредиту підставним є стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 499947,46 грн. про що зроблено правльний висновок місцевим господарським судом.

Посилання скаржника на те, що термін виконання зобовязання за договором не настав, спростовуються судом апеляційної інстанції, оскільки згідно з п.1.2.1 Генерального договору позичальник повинен виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі суми використаного ліміту за цим договором в термін не пізніше 04.11.16 і виконати всі зобовязання, передбачені індивідуальними угодами в терміни встановлені ндивідуальними угодами, але в будь якому випадку терміни виконання зобовязань позичальника за індивідуальними угодами не повинні перевищувати термін, передбачений цим пунктом договору якщо тільки не застосовується інший термін виконання зобовязань, встановлений договором та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Так, згідно з п.2.2. індивідуальної угоди, укладеної в рамках генкрального договру, позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії (08.11.13 500 000 грн., 07.10.14 250 000 грн., 07.11.14 0 грн.), але в будь якому випадку не пізніше 07.11.14.

Зважаючи на наведене, строк виконання зобовязання за індивідуальною угодою, що укладена в рамках Генерального договору настав 07.11.14, відтак місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що зобовязання мало бути виконано станом на 07.11.14.

Щодо посилання скаржника на неправильність проведення позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

В матеріалах справи міститься графік зниження ліміту кредитної лінії, що є додатком №1 до індивідуальної угоди. З цього графіку вбачається, що максимальний залишок по тілу кредиту повинен становити станом на 08.11.13 500 000,00 грн., 07.10.14 250 000,00 грн., 07.11.14 0,00 грн.

Кошти не повернуті у строк та перевищують ліміт, встановлений графіком, вважаються простроченими. Після 07.10.14 усі кошти по тілу, що перевищували ліміт 250 000 грн., були перенесені на прострочену заборгованість, інші 250 000 грн. вважаються строковою заборгованістю. Після 07.11.14 залишок по тілу кредиту повинен становити 0,00 грн., а кредит мав бути погашений. Проте, у звязку з несплатою у межах строків що перевищують ліміт, встановлений графіком, 250 000, 00 грн. були перенесені на прострочену заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що позичальником погашено частину суми по тілу кредиту 11.12.13 в розмірі 4 552,54 грн. При цьому, як вбачається з виписки по рахунку, що долучена до матеріалів справи, 12.12.13 позичальником було отримано кошти у рамках ліміту договору у розмір 4 500 грн. Таким чином залишок строкової заборгованості станом на 07.10.14 року по тілу кредиту збільшився на 4 500 грн. та становить 499 947, 46 грн., а не 495 447,46 грн., як зазначає апелянт.

З огляду на наведене, місцевим господарським судом правильно визначено суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 499 947,46 грн.

Щодо нарахування відсотків за користування кредитом, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно п.1.3 Генерального Договору за надання кредитних послуг Позичальник сплачує Банку плату за кредитні послуги, яка визначається в відповідних Індивідуальних угодах, що є невід'ємною частиною цього договору.

За користування кредитними коштами відповідач зобовязався сплатити проценти у розмірі, передбаченому п.3.1. індивідуальної угоди.

Відтак, індивідуальною угодою встановлено наступні процентні ставки:

1) 16, 9% річних, якщо інший розмір процентної ставки не застосовується до всієї та/або частини заборгованості у відповідності до умов або Індивідуальної угоди, але у будь-якому випадку розмір процентної ставки за користування кредитними коштами за цією Індивідуальною угодою не може бути меншим за розмір, встановлений цим підпунктом.

У випадку, якщо Позичальник порушував умови п. 3.4.7. 3.4.5 Генерального Договору та п. 4 цієї Індивідуальної угоди процентна ставка з 10.02.2014 року встановлюється в розмірі 17, 9 % річних за умови, що інша процентна ставка не буде встановлена у відповідності до умов або Індивідуальної угоди/додаткових угод до неї.

У відповідності до п. 3.4.7 Генеральної угоди з метою підтвердження свого фінансового стану на рівні, достатньому для забезпечення за цим договором, та обслуговування кредитних послуг, позичальник повинен щомісячно у продовж дії цього Договору, починаючи з першого числа місяця, наступного за поточним (під поточним місяцем в цьому в цьому пункті Сторони розуміють календарний місяць, в якому укладено цей Договір), забезпечувати надходження грошових коштів на свої поточні рахунки в АТ «УкрСиббанк» у сумі не менше ніж 1 000 000, 00 гривень в календарний місяць. Надходження на валютні рахунки для цілей розрахунку сум по цьому пункту враховуються в гривню за курсом НБУ, що діяв на дату надходження.

Під надходженням розуміються будь-які зараховані на поточні рахунки Позичальника в АТ «УкрсСиббанк» кошти, окрім надходжень, вказаних у наступному абзаці. Не враховуються до вищевказаних надходжень:

- Кошти, одержані від продажу та придбання на МБВР іноземної валюти;

- Кошти, перераховані з транзитних, вкладних та позичкових рахунків Позичальника;

- Кошти, перераховані з одного поточного рахунку на інший рахунок Позичальника в межах АТ «УкрСиббанк»;

Під поточними рахунками в цьому пункті сторони розуміють будь-який поточний рахунок позичальника відкритий в АТ «УкрСиббанк» в будь-якій валюті.

У зв'язку з порушенням позичальником п. 3.4.7 Генерального договору Банком з 10.02.2014 року розпочалось застосування відсоткової ставки 17, 9% річних, що вбачається з довідки по розрахунку заборгованості.

Згідно з п. 3.1 Індивідуальної угоди за користування кредитними коштами встановлюється фіксована процентна ставка у наступних розмірах:

2) у випадку прострочення протягом 10 днів поспіль сплати основного боргу та/або

процентів на суму, що дорівнює або перевищує 50% від нарахованого до сплати платежу за основним боргом та процентами, процентна ставка за користування кредитними коштами починаючи з одинадцятого дня такого прострочення ( а якщо такий день припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то з першого робочого дня, що слідує за таким днем) встановлюється у розмірі ставки, що діяла станом на кінець десятого дня прострочення, збільшеної на 4% річних.

Цей підпункт застосовується повторно протягом строку дії цієї Індивідуальної угоди при настанні вказаної в цьому підпункті події лише у випадку, якщо в період між попереднім та повторним застосуванням цього підпункту Позичальник в повному обсязі погасив прострочену заборгованість за цією індивідуальною угодою та був встановлений розмір процентної ставки у відповідності до умов підпунктів «в» або «г» цього договору.

Як вбачається з довідки розрахунку заборгованості з 23.06.2014 року відсоткова ставка була збільшена на 4 % річних у відповідності до вищевказаного пункту у зв'язку з тим, що 10.06.2014 року Позичальник повинен був сплатити платіж по нарахованих відсотках, попри те, не сплатив останнього, а тому допустив прострочення сплати процентів, що дорівнювала 100% від нарахованого до сплати платежу.

Одинадцятий день з моменту виникнення такої прострочки припав на 21.06.2016 року, що був вихідним, а тому нарахування 4% розпочалося з 23.06.2016 року, що вбачається з довідки розрахунку заборгованості.

Відповідно до п. 1.3.1 Генерального договору розмір ставки за користування кредитними коштами понад встановлений відповідною Індивідуальною угодою строк застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника за Індивідуальною угодою з дня виникнення простроченої суми основного боргу (дня сплати ануїтетного платежу), зокрема у випадку порушення зобов'язання Позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі, меншому ніж передбачено відповідною Індивідуальною угодою. Нарахування та облік таких процентів Банк здійснює відповідно до умов цього Договору, відповідної індивідуальної угоди та вимог чинного законодавства України.

Згідно п. 3.2 Індивідуальної угоди за користування кредитними коштами понад встановлений Індивідуальною угодою термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.

Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за індивідуальною угодою. Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу встановленого у Індивідуальній угоді. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Як зазначено вище, згідно п. 2.2 Індивідуальної угоди Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії (максимальний залишок по тілу кредиту повинен становити станом на 07.10.2014 року - 250 000, 00 грн.), але в будь-якому випадку не пізніше 07.11.2014 року.

Підвищена відсоткова ставка почала нараховуватися з 08.10.2014 року, тобто з того моменту, коли ліміт кредитної лінії знизився до 250 000. 00 грн., а Позичальником не було погашено простроченої заборгованості, а отже останній продовжував користуватися кредитними коштами понад строки.

Відсоткова ставка 8% та 35, 8% є подвійними відсотковими ставками, що застосовуються у відповідності до п. 1.3.1 Генеральної угоди та п. 3.2 Індивідуальної угоди.

Таким чином. Банком обгрунтовано застосовувалися відсоткові ставки у розмірі 17. 9% річних, 4% річних, 8% річних. 35, 8 % річних, а нормативним обґрунтуванням застосування саме таких відсоткових ставок є умови договору, що погоджені сторонами у генеральній та індивідуальній угодах.

Протилежні доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, з огляду на наведене суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Таким чином, перевіривши правильність нарахування процентів за кредитом місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення процентів в розмірі 251998,64 грн. (у тому числі 23234864,33 грн. прострочена заборгованість за процентами, нарахована з 08.11.2014 року по 31.01.2016 року).

Відповідно до п.3.5. Індивідуальної угоди позичальник згідно умов цієї індивідуальної угоди №0 сплачує банку у національній валюті комісію за надання послуги по управлінню кредитом при виникненні простроченої заборгованості у розмірі 200,00 гривень (двісті гривень 00 коп.). Комісія нараховується при наявності простроченої заборгованості в сумі від 80,00 грн. (вісімдесят гривень 00 коп.) більше 5-ти днів підряд та сплачується в дату наступного платежу згідно цієї індивідуальної угоди щомісячно шість місяців підряд.

З огляду на умови індивідуальної угоди та наявність простроченої заборгованості, про що зазначено вище, позивачем правомірно нараховано до стягнення комісію в розмірі 800, 00 грн., про що вірно зазначено місцевим господарським судом.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення 120370,91 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, нарахованої з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року, 44911,97 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахованої з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року, 192,62 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за комісією, нарахованої з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року, яка задоволена місцевим господарським судом.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок місцевого господарського суду передчасним, з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. ( ч.1 ст.549 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки (штрафу, пені) є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі , що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.4.1 генерального договору за порушення позичальником термінів виконання зобовязань по погашенню будь яких своїх зобовязань за кредитними послугами, наданих в рамках цього договору і на підставі Індивідуальних угод, які є його невідємною частиною, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та /або термінів сплати процентів а кредит, пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості і розраховується методом (факт/360) але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нараховує пеню за прострочення виконання зобовязань за договором з 05.08.15 по 05.02.16, тобто за 6 місяців до моменту подання позову, обґрунтовуючи це тим, що строк нарахування пені може бути передбачений сторонами у договору.

Разом з цим, колегія суддів зазначає наступне:

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Таким чином даною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

Таким чином, посилання скаржника на нарахування пені в межах строку визначеного умовами договору та на підставі ст.232 ГК України не відповідає дійсності, оскільки у даному випадку всупереч вимогам чинного законодавства позивачем змінено не строк нарахування пені, а порядок її нарахування, оскільки початком нарахування визначено не день наступний за яким зобовязання мало бути виконано, у даному випадку 08.11.14, а день, що передував шести місяцям до моменту подання позову.

Щодо покликання позивача на постанову Верховного Суду України від 15.04.15 прийнятої за результатами неоднакового застосування норм матеріального права, апеляційна інстанції зазначає, що у вказаній постанові Верховного Суду України зроблено висновок щодо можливості нарахування пені понад шість місяців, якщо таке право кредитора сторони узгодили в договорі, однак щодо порядку нарахування пені і неможливості його зміни сторонами Верховний Суд України зробив висновок у постанові від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, яку апеляційна інстанція застосувала як обовязкову для всіх судів України, що передбачено ст. 111-28 ГПК України.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму ВГС України №14 від 17.12.14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції встановлено неправильність порядку нарахування пені та неможливість здійснити перерахунок заборгованості, оскільки у даному випадку необхідний вихід за межі періоду заявленого позивачем, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та необхідність відмови у позові в частині заявленої до стягнення пені.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на вищенаведені обставини, рішення Господарського суду Львівської області від 26.04.16 у даній справі підлягає скасуванню в частині задоволення позову про стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 120370,91 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами в розмірі 44911,97 грн. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за комісією в розмірі 192,62 грн., нарахованої з 05.08.2015 року по 05.02.2016 року.

В частинні задоволення позову про стягнення 499947,46 грн. заборгованості за кредитом, 251998,64 грн. заборгованості за процентами (у тому числі 23234864,33 грн. прострочена заборгованості за процентами, нарахованої з 08.11.2014 року по 31.01.2016 року), 800,00 грн. заборгованості по комісії з 31.12.2014 року по 31.03.2015 року рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим, а тому в цій частині його належить залишити без змін.

У звязку із частковим скасуванням рішення місцевого господарського суду, судом апеляційної інстанції здійснено новий розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, відповідно до норм ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства Автоцентр - Червоноград задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.04.16 у справі № 914/517/16 в частині стягнення з боржника Приватного підприємства Автоцентр-Червоноград (80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Хмельницького, будинок 61; ідентифікаційний код 37197594; р/р№4500 в АТ УкрСиббанк, МФО 351005) на користь стягувача Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк (61001, м. Харків, проспект Московський, будинок 60; ідентифікаційний код 09807750; рахунок 1504 в АТ УкрСиббанк, МФО 351005) 120370,91 грн. (сто двадцять тисяч триста сімдесят гривень 91 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 44911,97 грн. (сорок чотири тисячі девятсот одинадцять гривень 97 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, 192,62 грн. (сто девяносто дві гривні 62 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за комісією та 2 479,19 грн. судового збору скасувати.

3. Прийняти в цій частині нове рішення. У стягненні з боржника Приватного підприємства Автоцентр-Червоноград (80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Хмельницького, будинок 61; ідентифікаційний код 37197594; р/р№4500 в АТ УкрСиббанк, МФО 351005) на користь стягувача Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк (61001, м. Харків, проспект Московський, будинок 60; ідентифікаційний код 09807750; рахунок 1504 в АТ УкрСиббанк, МФО 351005) 120370,91 грн. (сто двадцять тисяч триста сімдесят гривень 91 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 44911,97 грн. (сорок чотири тисячі девятсот одинадцять гривень 97 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, 192,62 грн. (сто девяносто дві гривні 62 коп.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за комісією та 2 479,19 грн. відмовити.

4. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк (61001, м. Харків, проспект Московський, будинок 60; ідентифікаційний код 09807750; рахунок 1504 в АТ УкрСиббанк, МФО 351005) на користь Приватного підприємства Автоцентр-Червоноград (80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. Хмельницького, будинок 61; ідентифікаційний код 37197594; р/р№4500 в АТ УкрСиббанк, МФО 351005) 2 727,11 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.08.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.