ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 липня 2016 р. Справа № 903/432/16
за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств

до відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 14 040,00грн.

Суддя: С.Т. Філатова

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність №5/1 від 11.01.2016р.

від відповідача: н/в

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представнику позивача роз'яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні згідно ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки учасників судового процесу.

В судовому засіданні 19.07.2016 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: позивач- Волинська обласна спілка споживчих товариств - звернувся з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 14 040 грн. неустойки за час прострочення за період з 11.03.2016р. по 11.06.2016р. в звільненні торговельного місця площею 39 кв.м на Завокзальному ринку в м. Луцьку, по вул. Карпенка-Карого, 1.

Вимоги обґрунтовує тим, що:

14.02.2009р. між позивачем - Волинською облспоживспілкою та відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 був укладений договір № 1041 оренди торговельного місця №1822, за яким відповідачу було передано в тимчасове платне користування торговельне місце площею 39 кв.м на Завокзальному ринку в м. Луцьку, по вул. Карпенка-Карого, 1 для розміщення обєкта торгівлі (малої архітектурної форми).

Згідно п. 2.1 договору вступ орендаря у користування орендованим торговельним місцем настає одночасно з підписанням між сторонами вказаного договору.

Додатковою угодою від 09.02.2011р. до договору №1041 від 14.02.2009р. сторони визначили місячну орендну плату в сумі 2 340грн.

Рішенням господарського суду Волинської області від 29.05.2014р. по справі № 903/427/14, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.08.2014р., встановлено, що договір оренди торговельного місця від 14.02.2009р. припинив свою дію 01.01.2014р. і фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (відповідач) протягом 10-ти днів після припинення дії договору зобовязаний був звільнити торговельне місце від малої архітектурної форми.

Рішеннями господарського суду Волинської області від 23.09.2014р. по справі № 903/764/14, від 17.03.2015р. по справі № 903/129/15, від 20.04.2016р. по справі № 903/138/16 за період з 11.02.2014р. по 10.03.2016р. включно було стягнуто з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в користь позивача Волинської обласної споживчої спілки 116 547 грн. неустойки.

Станом на 13.06.2016р. торговельне місце не звільнене.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 17.06.2016р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду на 05.07.2016р. на 10:30год. та зобов'язано відповідача представити суду: докази в підтвердження статусу суб'єкта підприємницької діяльності станом на час подання позову, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, у випадку заперечень щодо розрахунку надати контррозрахунок.

Ухвалою суду від 05.07.2016р. розгляд справи відкладався згідно ст. 77 ГПК України з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі та зважаючи на неподання витребуваних документів.

Зобовязано відповідача представити суду: докази в підтвердження статусу суб'єкта підприємницької діяльності станом на час подання позову, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, у випадку заперечень щодо розрахунку надати контррозрахунок.

Відповідачем, всупереч вимогам ухвал суду від 17.06.2016р., 05.07.2016р. не було представлено суду доводів та заперечень з приводу пред'явленого позову, письмових пояснень та інших витребуваних судом документів, ухвала суду від 17.06.2016р., повернута органами поштового зв'язку без вручення адресату з відміткою "за відсутністю адресата за вказаною адресою", що стверджується витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового звязку "УКРПОШТА". Ухвала суду від 05.07.2016р., повернута органами поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання" ("за незапитом").

У пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно витягу з ЄДР адреса відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2: Волинська обл., Луцький район, с. Зміїнець, вул. Слов'янська, 26, куди і направлялися ухвали суду від 17.06.2016р., 05.07.2016р.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (постанова пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 із наступними змінами та доповненнями).

Неподання або несвоєчасне подання доказів з неповажних причин, спрямоване на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Примірник повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернутий органами звязку з позначкою "за відсутністю адресата за вказаною адресою", "за закінченням терміну зберігання" ("за незапитом") з урахуванням конкретних обставин даної справи є належним доказом виконання господарським судом обовязку щодо повідомлення відповідача про вчинення цим судом певних процесуальних дій, а тому, беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, письмові докази міг відправити поштою і вправі був забезпечити явку представника на власний розсуд, господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, -

встановив:

14 лютого 2009 року між позивачем - Волинською обласною спілкою споживчих товариств в особі голови правління ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту, як орендодавцем, та відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, як орендарем, було укладено договір №1041 оренди торговельного місця, згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування торговельне місце, розташоване у м. Луцьку на ринку "Завокзальний" по вул. Карпенка Карого, 1, площею 39 кв.м., для розміщення обєкту торгівлі (малої архітектурної форми) за №1822, яка не є власністю орендодавця.

Відповідно до п. 1.2 цього договору передача торговельного місця в тимчасове користування не спричиняє передачу орендареві права власності на це місце, власником залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом терміну дії цього договору без права суборенди та приватизації.

Пунктами 2.1-2.2 договору оренди передбачено, що вступ орендаря у користування орендованим місцем настає одночасно із підписанням сторонами даного договору. Після закінчення дії договору або достроковому розірванні, орендар протягом 10 днів після дати припинення дії договору зобов'язаний звільнити торговельне місце від малої архітектурної форми та повністю розрахуватися з орендодавцем за усіма борговими зобов'язаннями.

Згідно з п. 3.1 договору розмір орендної плати за торговельне місце складає 2 028 грн. на місяць. Крім того, орендар компенсує орендодавцю витрати по оплаті використаної електричної енергії згідно показів лічильника, розміщеного на обєкті торгівлі.

Відповідно до положень пункту 3.2 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно на поточний рахунок орендодавця не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Цей договір діє з 01.01.2009р. до 31.03.2009р. включно. Зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невід'ємною частиною договору. (п.п. 7.1-7.2 договору оренди).

Даний договір підписано сторонами. (а.с. 11).

09 лютого 2011 року між Волинською обласною спілкою споживчих товариств та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було підписано додаткову угоду до договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.2009р., якою було внесено зміни до п. 3.1 угоди та викладено його в наступній редакції: "Орендна плата за торговельне місце за місяць оренди становить 2 340 грн." (а.с. 12).

Рішенням господарського суду Волинської області від 29.05.2014 року у справі №903/427/14 за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 14 742 грн., яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.08.2014 року, встановлено, що договір оренди торговельного місця №1041 від 14.02.2009 року припинив свою дію 01.01.2014 року і підприємець ОСОБА_2 протягом 10-ти днів після припинення дії договору зобовязаний був звільнити торговельне місце від малої архітектурної форми.

Згідно з ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказують при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23.09.2014 року у справі №903/764/14 позов Волинської обласної спілки споживчих товариств до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 28 080 грн. неустойки було задоволено повністю, стягнуто неустойку за період з 11.02.2014 року по 11.08.2014 року.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішенням господарського Волинської області від 17.03.2015р. у справі №903/129/15 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 23 400 грн. неустойки за прострочення в звільненні торговельного місця площею 39 м. кв. на ринку Завокзальний за адресою: м.Луцьк, вул. Карпенка Карого, 1, за період з 12.08.2014 року по 12.01.2015 року, позов задоволено.

Рішенням господарського Волинської області від 20.04.2016р. у справі №903/138/16 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 65 067 грн. неустойки за прострочення в звільненні торговельного місця площею 39 м. кв. на ринку Завокзальний за адресою: м.Луцьк, вул. Карпенка Карого, 1, за період з 13.01.2015 року по 10.03.2016 року, позов задоволено.

У червні 2016р. позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 14 040 грн. неустойки за період з 11.03.2016р. по 11.06.2016р. за прострочення в звільненні торговельного місця площею 39 м. кв. на ринку Завокзальний за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка Карого,1.

На підтвердження факту не звільнення відповідачем обєкту оренди позивач долучив до матеріалів справи акт від 13.06.2016р., складений комісією в складі: ОСОБА_6 - головного інженера ринку облспоживспілки, ОСОБА_7-юриста та ОСОБА_8-провідного інспектора з кадрів та орг. роботи про те, що станом на 13.06.2016р. тимчасова споруда (мала архітектурна форма), яка належить ФОП ОСОБА_2, знаходиться на торговельному місці №1822 на території ринку Завокзальний по вул. Карпенка Карого, 1 в м. Луцьк. (а.с. 10).

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Існування договірних зобов'язань, що випливають із договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.2009р. та додаткової угоди №2 від 10.03.2016р., сторонами не заперечено. Доказів розірвання, визнання договору та додаткової угоди від 09.02.2011р. до договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.2009р. недійсними у встановленому законом порядку суду не подано.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.6 ст.283 Господарського процесуального кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Пунктом 2.3 договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.2009р. передбачено, що після закінчення дії договору або достроковому розірванні, орендар протягом 10 днів після дати припинення дії договору зобов'язаний звільнити торговельне місце від малої архітектурної форми та повністю розрахуватися з орендодавцем за усіма борговими зобов'язаннями.

Частинами 1-2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як розяснив пленум Вищого господарського суду України в п. 5.4. постанови №12 від 29.05.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, застосовуючи приписи статті 785 Цивільного кодексу України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення,

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Крім цього, слід враховувати, що передбачені статтею 785 Цивільного кодексу України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 Господарського кодексу України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Отже, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання щодо повернення об'єкта оренди.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 26.12.2011 року № 5005/2712/2011, від 20.03.2012 року № 40/117.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Неустойка за період з 11.03.2016р. по 11.06.2016р. нарахована позивачем в подвійному розмірі плати за користування торговою площею виходячи з орендної плати, встановленої додатковою угодою від 09.02.2011 року до договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.2009р., у розмірі 2 340 грн. щомісячно. Розрахунок неустойки знаходиться в матеріалах справи (а.с. 15).

Відтак, оскільки п. 1.2 договору оренди торговельного місця №1041 від 14.02.2009 року передбачено, що відповідач протягом 10 днів після дати припинення дії договору зобовязаний звільнити торговельне місце від малої архітектурної форми, а судом встановлено, що відповідний договір припинив свою дію 01.01.2014 року, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача неустойки за період з 11.03.2016р. по 11.06.2016р. в подвійному розмірі плати за користування торговельним місцем виходячи з орендної плати, встановленої додатковою угодою від 09.02.2011 року до договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.2009р., у розмірі 2 340 грн. щомісячно, що становить 14 040 грн., підставною та такою, що підлягає до задоволення.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 144, 216, 230, 283, 291 Господарського кодексу України, ст.ст. 6, 11, 526, 551, 611, 627, 628, 629, 785 Цивільного кодексу України, ст. ст. 33-35, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (45632, Волинська обл., Луцький район., с. Зміїнець, вул. Слов'янська, 26, код НОМЕР_1)

на користь Волинської обласної спілки споживчих товариств (43016, м. Луцьк, вул. Ковельська,13, )

14 040 грн. неустойки, 1 378 грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 15 418грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено

22.07.2016р.

Суддя С. Т. Філатова