КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа№ 910/25428/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Вознюк Р.П. - договір про надання правової допомоги від 05.01.2016р.

від відповідача: Охріменко О.О. - дов. № 876 від 28.12.2015р.

від третьої особи: Недашківська О.В. - дов. № 31-4/15 від 05.05.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016р.

у справі № 910/25428/14 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Шепетівська реалбаза

хлібопродуктів"

до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-

зернова корпорація України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України

про стягнення заборгованості

В судовому засіданні 06.07.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014р. Публічне акціонерне товариство "Шепетівська реалбаза хлібопродуктів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про стягнення заборгованості за поставлений товар зерно кукурудзи 3-го класу врожаю 2013 року згідно договору поставки №K011HML-S від 06.12.2013р. (договір поставки), інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2015р. у справі №910/25428/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015р. позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.12.2015р. у справі № 910/25428/14 вказані рішення та постанова скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення та постанову господарських судів, Вищий господарський суд України виходив з того, що судами попередніх інстанцій не залучено Міністерство аграрної політики та продовольства України як орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, хоча оскаржувані рішення суду можуть вплинути на його права або обов'язки щодо сторін спору, що в будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду і виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм матеріального права при розгляді справи.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, при повторному розгляді справи господарським судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №K011HML-S від 06.12.2013р. щодо повної та своєчасної оплати поставленого в період з 09.12.2013р. по 08.01.2014р. товару в кількості 21114,900 тон на загальну суму 27 051 548,67 грн. згідно підписаних сторонами специфікацій №№1-26, а тому просив стягнути з відповідача 27 051 548, 67 грн. заборгованості, 22 947 832, 94 грн. інфляційних втрат та 1 716, 673, 45 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду).

Підтримуючи позовні вимоги під час нового розгляду справи, позивач зазначив, що у відповідності до умов договору позивачем було поставлено відповідачу зерно кукурудзи на загальну суму 27 051 548,67 грн. Вказану продукцію відповідач прийняв, проте не оплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість.

В додаткових поясненнях позивач вказував, що відповідачем надсилалась заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій відповідач зарахував в рахунок погашення заборгованості за спірним договором заборгованість позивача перед відповідачем з курсової різниці та договірних санкцій відповідно до умов договорів поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р. Проте позивач вказує, що зарахування не відбулося, оскільки заява не відповідає вимогам статті 601 ЦК України, зокрема вимоги відповідача до позивача не є однорідними та безспірними, по суті є штрафними санкціями, нарахованими позивачу за невиконання умов договорів поставки, відтак не можуть бути зараховані як зустрічні вимоги. Крім того вказав, що ухвалою господарського суду Хмельницької області від 25.11.2015р. у справі № 924/644/15 про визнання банкрутом ПАТ "Шепетівська реалбаза хлібопродуктів" затверджено реєстр вимог кредиторів та визнано відповідача кредитором позивача на загальну суму 169 856 558,28 грн., з яких 169 782 260,28 грн. штрафних санкцій (шоста черга). До вказаної суми входять також штрафні санкції, за договорами поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р., які відповідач у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог зарахував в рахунок погашення заборгованості за спірним договором поставки. Вказане свідчить, що станом на час прийняття судом ухвали, вказана заборгованість не є погашеною та обліковується як кредиторська заборгованість позивача перед відповідачем.

В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, донарахувавши інфляційні втрати та 3% річних за період, протягом якого справа розглядалась у суді та просив стягнути, окрім основної суми боргу за договором поставки також 22 947 832,94 грн. інфляційних втрат та 1 716 673,45 грн. 3% річних. Також, зазначив що постановою господарського суду Хмельницької області від 14.12.2015р. у справі № 924/644/15 позивача визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У зв'язку з визнанням його банкрутом, та відсутністю коштів на рахунках, позивач просив звільнити його від сплати судового збору за подачу заяви про збільшення позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що між сторонами дійсно було укладено договір поставки, відповідно до умов якого позивачем поставлено відповідачу зерно кукурудзи на загальну суму 27 051 548,67 грн. Вказаний товар відповідачем прийнято без зауважень та заперечень. Разом з тим, відповідачем листом від 24.09.2014 № 130-2-12/3392 надіслано позивачу заяву про припинення зобов'язання зарахуванням, згідно якої припинено зобов'язання відповідача перед позивачем за договором від 06.12.2013р. №K011HML-S на суму 27 051 548,67 грн. внаслідок зарахування зобов'язань відповідача перед позивачем на ту ж суму згідно договорів поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р. При цьому вказав, що зобов'язання позивача перед відповідачем за договорами поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р. є основним зобов'язанням, оскільки до вказаних договорів поставки сторонами було укладено додаткові договори, умовами яких замінено первісне зобов'язання щодо поставки товару новими зобов'язаннями (новація) щодо закриття акредитиву та сплати курсової різниці, процентів у розмірі 12% річних та договірної санкції. Норми чинного законодавства не містять заборони зарахування вказаних зобов'язань в якості зустрічних однорідних, заява відповідає вимогам ст. 601 ЦК України, відповідно зобов'язання відповідача по сплаті вартості поставленої продукції за договором від 06.12.2013р. №K011HML-S є припиненими з 24.09.2014р.

Додатково відповідач зазначив, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, вчиненим відповідачем. Вказаний правочин є чинним, відповідає вимогам закону та не визнавався недійсним у судовому порядку. Крім того, у випадку визнання судом вказаного правочину таким, що відбувся та відмови у задоволенні вимог позивача, відповідач звернеться до господарського суду Хмельницької області із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали суду від 25.11.2015р. з метою виключення з кредиторських вимог відповідача вимог про сплату курсової різниці та договірної санкції за договорами поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р.

Також вказав, що оскільки основне зобов'язання є відсутнім внаслідок припинення його зарахуванням зустрічних однорідних вимог, відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, а тому просив відмовити в позові.

Представник третьої особи проти позову заперечував, вказавши, що оскільки специфікації на поставку не містять строку, протягом якого необхідно сплатити вартість поставленого товару, строк виконання зобов'язання не настав, відповідно відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних на суму заборгованості у зв'язку з відсутністю прострочення заборгованості. Зазначав також, що основну заборгованість за договором погашено на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, направленої відповідачем позивачеві 24.09.2014р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2016р. у справі №910/25428/14 позов задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь Публічного акціонерного товариства "Шепетівська реалбаза хлібопродуктів" 27 051 548, 67 грн. заборгованості, 22 947 832, 94 грн. інфляційних втрат, 1 716 673, 45 грн. 3% річних та 73 080, 00 грн. судового збору.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в дохід Державного бюджету України 133 620, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, суд не звернув увагу на те, що заборгованість позивача в розмірі 27 051 548, 67 грн., яка припинена згідно заяви про зарахування від 24.09.2014р. є основним зобов'язанням в грошовій формі, строк виконання якого настав згідно додаткової угоди № 3 від 19.12.2013р. до договору поставки №S003HML-S та додаткової угоди № 3 від 19.12.2013р. до договору поставки №S002HML-S, і не є штрафними санкціями.

Враховуючи відсутність у відповідача основної заборгованості, стягнення інфляційних втрат та 3% річних вважає безпідставним і несправедливим.

Зазначає про порушення судом положень ст. 43 ГПК України та безпідставне і необґрунтоване звільнення позивача від сплати судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 01.04.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2016р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва, останній раз на 06.07.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.07.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги та додаткових пояснень до неї, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.07.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги відповідача, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові з урахуванням пояснень третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.07.2016р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до неї, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у додаткових поясненнях.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу вимог ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що 06.12.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Шепетівська реалбаза хлібопродуктів" (позивач, постачальник за договором) та Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (відповідач, покупець за договором) укладено договір поставки №K011HML-S, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця зерно кукурудзи 3-ого класу врожаю 2013 року (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору.

Згідно п. 3.3. договору товар поставляється партіями протягом періоду вказаного в специфікаціях до цього Договору, проте в будь-якому випадку не пізніше 15 січня 2014 року (включно).

Кількість (об'єм), строк, місце поставки та загальна вартість кожної партії товару, що поставляється згідно цього договору, визначаються в специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невід'ємними частинами цього Договору (п. 3.6. договору).

Пунктом 5.1. договору сторони погодили, що оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом строку зазначеного специфікаціях до цього договору після останньої з подій зазначених нижче: поставка всієї кількості товару, визначення його якості і залікової ваги, пред'явлення постачальником рахунку-фактури, передача покупцю документів, зазначених в п. 6.1. цього договору на весь об'єм товару передбачений цим договором.

Датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 5.2. договору).

Договір, згідно п. 11.1., набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30.04.2014р., а в частині розрахунків та поставки товару - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що на виконання умов договору в період з 09.12.2013р. по 08.01.2014р. позивачем поставлено відповідачеві товар в кількості 21114,900 (двадцять одна тисяча сто чотирнадцять т., 900 кг.) тон на загальну суму 27 051 548,67 грн., що підтверджується підписаними між сторонами специфікаціями №№ 1-26 до договору поставки №K011HML-S від 06.12.2013р. (специфікації), відповідними рахунками, видатковими накладними на товар та довіреностями на отримання товару (належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи).

Враховуючи, що вказані специфікації містять всі істотні умови, необхідні для здійснення оплати за поставлений товар, зазначено кількість поставленого товару в заліковій вазі, його якісні показники, ціна та загальна вартість товару, підписані між сторонами специфікації є підставою погодження всіх істотних умов договору та здійснення оплати за поставлений товар.

З вищенаведеного вбачається, що позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар без будь-яких зауважень щодо кількості, якості чи інших умов поставки.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши умови договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем було належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором щодо поставки товару.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення продавцем умов договору.

Судом встановлено, що листом №130-2-12/3392 від 24.09.2014р. відповідачем було надіслано позивачу заяву про припинення зобов'язання зарахуванням, якою відповідач повідомив позивача про припинення зобов'язання ПАТ "ДПЗКУ" по договору поставки № K011HML-S від 06.12.2013р. в сумі 27 051 548, 67 грн. перед позивачем внаслідок зарахування зобов'язання ПАТ "Шепетівська реалбаза хлібопродуктів" перед ПАТ "ДПЗКУ" на суму 27 051 548,67 грн., яка складається з:

1) компенсації курсової різниці у розмірі 4 505 785,92 грн., передбаченої пунктом 1.1. Додаткової угоди № 3 від 19.12.2013р. до Договору поставки №S002HML-S від 13.08.2013р.;

2) штрафних санкцій у розмірі 6 524 867, 58 грн., передбачених пунктом 1.3. Додаткової угоди № 3 від 19.12.2013р. до Договору поставки № S002HML-S від 13.08.2013р.;

3) компенсації курсової різниці у розмірі 6 951 783,99 грн., передбаченої пунктом 1.1. Додаткової угоди № 3 від 19.12.2013р. до Договору поставки №S003HML-S від 16.08.2013р.;

4) часткової заборгованості штрафних санкцій у розмірі 9 069 111,18 грн., передбачених пунктом 1.3. Додаткової угоди № 3 від 19.12.2013р. до Договору поставки № S003HML-S від 16.08.2013р.

Згідно ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, визначених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; ясними (відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання).

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

Згідно п. 1.14. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Як вірно встановлено судом, відповідачем у заяві про припинення зобов'язання зарахуванням заявлено про зарахування вимог ПАТ "ДПЗКУ" до ПАТ "Шепетівська реалбаза хлібопродуктів", які складаються з передбачених положеннями Додаткових угод №3 від 19.12.2013р. до Договорів поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р., договірних санкцій (пункт 1.3 додаткових угод) та курсової різниці (пункти 1.1 додаткових угод №3).

При цьому вказані договірні санкції не є основним зобов'язанням за додатковою угодою, погодженим сторонами, а є засобом відповідальності позивача за порушення умов договорів поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р., хоча вказана санкція і має фіксований розмір.

Щодо курсової різниці, то у відповідності до положень пунктів 1.1 додаткових угод №3, у випадку невчасного повернення виконуючим банком безвідкличного покритого документарного акредитиву на поточний рахунок покупця в банку-емітенту, в не залежності від вини постачальника, постачальник сплачує покупцю компенсацію курсової різниці за період неповернення виконуючим банком коштів. Тобто вказана курсова різниця є засобом відповідальності за невчасне повернення акредитиву і розраховується у порядку, визначеному сторонами лише при простроченні повернення акредитиву та не носить безспірного характеру.

Отже, враховуючи те, що договірна санкція та курсова різниця (в даному випадку) за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що вказані вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку ст. 601 ЦК України.

Крім того відсутність припинення вказаних зобов'язань підтверджується також ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25.11.2015р. у справі № 924/644/15, якою затверджено реєстр вимог кредиторів позивача та, зокрема затверджено вимоги відповідача до позивача на суму 169 856 558,28 грн., з яких 169 782 260,28 грн. штрафні санкції (шоста черга), до складу яких входять також договірні санкції та курсові різниці, передбачені додатковими угодами №3 до договорів поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р.

Затвердження вказаних вимог судом свідчить про їх непогашення, станом на час винесення ухвали про затвердження вимог кредиторів. Вказані вимоги Господарським судом Хмельницької області в справі про банкрутство позивача розглядались та визнані обґрунтованими після направлення відповідачем заяви про припинення зобов'язання зарахуванням, та віднесені судом до штрафних санкцій (шоста черга).

Доводи відповідача (апелянта) про те, що заява про зарахування зустрічних вимог, як односторонній правочин, у судовому порядку недійсною не визнавалась, колегією суддів оцінюються критично з огляду на те, що судом встановлена невідповідність вказаної заяви вимогам закону, а факт звернення позивача до суду з вказаним позовом свідчить про незгоду позивача з проведеним зарахуванням та фактичне оспорення такого правочину.

Доводи відповідача про те, що зобов'язання позивача перед відповідачем за договорами поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та №S003HML-S від 16.08.2013р. є основним зобов'язанням, оскільки до вказаних договорів поставки сторонами було укладено додаткові договори, умовами яких замінено первісне зобов'язання щодо поставки товару новими зобов'язаннями (новація) щодо закриття акредитиву та сплати курсової різниці, процентів у розмірі 12% річних та договірної санкції, оцінюються судом критично виходячи з наступного.

Згідно ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Застосування новації як способу припинення зобов'язань допускається виключно за наявності таких ознак: взаємна згода сторін про припинення дії попереднього зобов'язання та щодо умов нового зобов'язання; наявності умов про припинення попереднього зобов'язання; припинення всіх додаткових зобов'язань; виникнення між тими ж особами нового зобов'язання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання. Характерною ознакою новації є не зміна частини первісного зобов'язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов'язання.

Однак, в даному випадку укладення додаткових угод до договорів поставки №S002HML-S від 13.08.2013р. та № S003HML-S від 16.08.2013р. між позивачем та відповідачем не є новацією в розумінні ч.2 ст.604 ЦК України.

Надані суду апеляційної інстанції письмові пояснення ОСОБА_6 від 23.06.2016р. щодо обставин справи оцінюються судом критично, оскільки заявником не обґрунтовано у відповідності до ст. 101 ГПК України неможливість їх подання суду першої інстанції починаючи з листопада 2014р., та обставини, викладені у них, не спростовують вірних висновків місцевого господарського суду.

Оскільки заява відповідача про припинення зобов'язання зарахуванням не відповідає вимогам ст. 601 ЦК України, відсутні підстави вважати зобов'язання відповідача за договором поставки № K011HML-S від 06.12.2013р. на сумі 27 051 548,67 грн. перед позивачем припиненими.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо доводів представника третьої особи щодо не зазначення в специфікаціях строку оплати продукції, внаслідок чого строк виконання зобов'язання не настав та відсутнє прострочення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Оскільки сторони не встановили у специфікаціях строк оплати товару, строк оплати поставленого товару настав, згідно положень п.5.1 договору поставки та ст. 692 ЦК України з моменту отримання відповідачем документів на вказаний товар.

З огляду на вищевикладене, враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №K011HML-S від 06.12.2013р. в частині оплати поставленої продукції та відсутність підстав вважати зобов'язання відповідача за договором поставки № K011HML-S від 06.12.2013р. на сумі 27 051 548,67 грн. припиненими, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 27 051 548,67 грн. заборгованості, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання щодо оплати поставленого товару, позивачем заявлено вимоги про стягнення 22 947 832,94 грн. інфляційних втрат та 1 716 673,45 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з дати отримання відповідачем кожної окремої партії продукції відповідно до наявних в матеріалах справи специфікацій по 02.02.2016р., за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 22 947 832,94 грн. інфляційних втрат та 1 716 673,45 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог), які підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем при поданні заяви про збільшення позовних вимог не було доплачено судовий збір з огляду на те, що його визнано банкрутом постановою Господарського суду Хмельницької області від 14.12.2015р. у справі № 924/644/15 та відсутністю коштів на рахунках.

Місцевий господарський суд правомірно за результатами розгляду справи з урахуванням положень ЗУ «Про судовий збір» та ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору поклав на позивача у повному обсязі.

З огляду на викладене, доводи відповідача (апелянта) щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права (щодо безпідставного звільнення позивача від сплати судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог) та ст. 43 ГПК України не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 01.03.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016р. у справі № 910/25428/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016р. у справі №910/25428/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25428/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

К.В. Тарасенко