ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016р. Справа№ 914/1770/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засідання Білан О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Дочірнього підприємства ДОБРОБУТ Відкритого акціонерного товариства Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання, місто Стрий, Львівська область

до відповідача: Комунального підприємства Стрийтеплоенерго, місто Стрий, Львівська область

про визнання невідповідним законодавству і недійсним договору №98 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2010 року

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 директор;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутніх представників сторін в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Дочірнього підприємства ДОБРОБУТ Відкритого акціонерного товариства Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання до Комунального підприємства Стрийтеплоенерго про визнання невідповідним законодавству і недійсним договір №98 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовані таким. Позивач у позовній заяві зазначає, що на момент підписання даного договору у позивача не було уповноваженої на це особи, так як, ОСОБА_3 перебувала на посаді виконуючого обовязків директора ДП «Добробут» ВАТ КПО без права підпису документів, на підставі наказу №22 від 10.06.2010р. Таким чином, на думку позивача в.о директор ОСОБА_3М, не була уповноважена на укладення спірного договору і набуття у такий спосіб прав та обовязків для свого товариства у розумінні ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України. Крім цього, в позовній заяві позивач зазначає, що при укладанні спірного договору сторонами не дотримано вимоги чинного законодавства щодо визначення обов'язкових істотних умов, передбачених для господарських договорів, а саме договором не встановлено конкретну ціну за спожите тепло, а тільки вказано п.7.2 «Орієнтована вартість теплової енергії, що постачається покупцеві за поточний рік відповідно до тарифів діючих на момент укладення договору» що свідчить про непогодження істотних умов, а саме конкретної ціни на поставлене тепло, а тільки орієнтована вартість. Також зазначив, що договором не передбачений порядок розрахунку за теплову енергію, так, як п.6.3 передбачено що «Покупець до 25 числа місяця, наступного за звітним, сплачує Енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії», проте, не встановлено порядку нарахування за спожите тепло.

Ухвалою суду від 30.06.2016р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 12.07.2016р. В судовому засіданні 12.07.2016р. за участю повноважних представників оголошувалась перерва до 19.07.2016р. В судовому засіданні 19.07.2016р. оголошувалась перерва до 14год. 05хв.

18.07.2016р. через канцелярію суду (вх.№30158/16) від позивача подано клопотання від 18.07.2016р. про поновлення строків позовної давності, оскільки на думку позивача неправомірні дії не уповноваженої особи призвели до порушення прав позивача, а він у свою чергу не міг знати про підписання не уповноваженою особою оспорюваного договору, так, як приступивши до повноважень призначений директор ОСОБА_1 не знав і не володів інформацією про підписання оспорюваного договору. Позивач зазначив, що про порушення прав підприємства діючому директору стало відомо лише після отримання позову від відповідача про відшкодування заборгованості.

В судове засідання 19.07.2016р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просить суд позов задоволити.

12.07.2016р. через канцелярію суду (вх.№29556/16) від відповідача подано заяву про застосування позовної давності. В даній заяві відповідач зазначає, що теперішньому директору позивача ОСОБА_1, яким підписано позов, про наявність укладеного між сторонами договору №98 на постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2010р. було відомо під час укладення додаткової угоди №1 від 01.03.2013р., тобто, з цього часу у позивача виникло право на захист свого права чи інтересу у випадку наявності сумнівів щодо дійсності оспорюваного правочину і таким правом позивач в межах трьох років не скористався. На підтвердження даних обставин долучив додаткову угоду №1 від 01.03.2013р.

19.07.2016р. через канцелярію суду (вх.№29556/16) від відповідача подано клопотання від 19.07.2016р. про долучення до матеріалів справи документів згідно додатків.

В судове засідання 19.07.2016р. представник відповідача явку забезпечив, який позовні вимоги заперечив з підстав викладених у відзиві від 12.07.2016р. (вх.№29555/16 від 12.07.2016р.) на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. У відзиві відповідач зазначив, що із змісту позову неможливо встановити, яким нормам законодавства не відповідає Договір № 98 на постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2010 року. Також зазначив, що даний оспорюваний правочин був предметом дослідження при розгляді справи № 914/3394/15 за позовом Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» до Дочірнього підприємства «Добробут» Відкритого акціонерного товариства «Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання» про стягнення коштів, рішення в якій набрало законної сили, і жодних ознак його недійсності не було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області,

в с т а н о в и в:

01 листопада 2010 року між Комунальним підприємством Стрийтеплоенерго (Енергопостачальна організація) та Дочірнім підприємством Добробут відкритого акціонерного товариства Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання (Покупець) було укладено договір № 98 на постачання теплової енергії в гарячій воді.

З тексту договору вбачається, що від імені позивача його підписано в.о. директора ОСОБА_4, від імені відповідача директором ОСОБА_5 Підписи вказаних осіб скріплено печатками юридичних осіб.

Відповідно до розділу 1 Договору №98 від 01.11.2010р. позивач взяв на себе зобовязання постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобовязувався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з п. 2.1. Договору теплова енергія постачається відповідачеві в обсягах згідно з додатком 1 до цього Договору у вигляді гарячої води.

Додатком № 1 до Договору від 01.11.2010 року сторонами було погоджено наступний обєкт теплопостачання відповідача гуртожиток по вул. Січових Стрільців, 5 у м. Стрий та встановлено загальну опалювальну площу в будинку: житлова 3229,85 кв.м.; нежитлова 387,35 кв.м.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що початок та закінчення опалювального сезону встановлюється відповідними органами влади.

Згідно з п.п. 6.1., 6.2. договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в готівковій формі відповідно до встановлених тарифів; розрахунковим періодом є календарний місяць.

Пунктом 6.3. договору встановлено зобовязання відповідача до 25-го числа місяця, наступного за звітним, сплачувати позивачу вартість спожитої теплової енергії.

Відповідно до п.п. 10.1.,10.4. договір набуває чинності з дня його підписання та діє до грудня 2011р. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.11.2015р. у справі №914/3394/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.07.2015р. у даній справі, позов комунального підприємства Стрийтеплоенерго до Дочірнього підприємства Добробут Відкритого акціонерного товариства Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання про стягнення коштів за договором №98 від 01.11.2010р. в сумі 311 572,89 грн. задоволено повністю, вирішено стягнути з Дочірнього підприємства Добробут Відкритого акціонерного товариства Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання на користь Комунального підприємства Стрийтеплоенерго (82400, Львівська область, м. Стрий, вул. Новаківського, будинок 9; ідентифікаційний код 05432684) 177 744,05 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію, 19 046,08 грн. пені, 103 177,52 грн. інфляційних втрат, 11 605,24 грн. 3% річних та 4 673,59 грн. витрат по сплаті судового збору. Дане рішення набрало законної сили .

Згідно із ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні зокрема встановлено, що на виконання умов Договору за період з жовтня 2012 року по грудень 2014 року включно позивачем були надані відповідачу послуги теплопостачання на загальну суму 404 285,16 грн. Факт належного постачання теплової енергії у цей період підтверджується відсутністю жодних скарг з боку відповідача щодо обсягу спожитої теплової енергії у цей період і здійснених нарахувань. На підтвердження постачання позивачем теплової енергії відповідачу подано, ОСОБА_1 виконаних робіт (надання послуг) згідно договору, підписаних сторонами та скріплених печатками сторін без жодних застережень. Також рішенням суду від 30.11.2015р. у справі №914/3394/15 встановлено, що в подальшому, за погодженням сторін внаслідок укладення додаткових угод загальна опалювальна площа в гуртожитку змінювалась, зокрема: з 01.03.2013 року житлова площа становила 3260,05 кв.м., нежитлова 391,81 кв.м. (Додаткова угода № 1 від 01.03.2013 року з додатком № 1 в новій редакції); з 04.10.2013 року житлова площа становила 3295,05 кв.м., нежитлова 356,81 кв.м. (Додаткова угода № 2 від 04.10.2013 року з додатком № 1 в новій редакції).

Позивач у позовній заяві у даній справі, зазначає, що договір №98 від 01.11.10р. є неукладеним, оскільки сторонами не дотримано вимоги ч.1ст.26 Закону України «Про житлово комунальні послуги», щодо визначення обов'язкових істотних умов, та звертає увагу на не погодження сторонами таких істотних умов, як порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За умовами ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із тексту договору №98 від 01.11.10р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, ДП «Добробут» ВАТ «Стрийський завод КПО» - покупець та комунальне підприємство «Стрийтеплоенерго» - Енергопостачальна органазіація, укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді. У даному договорі відсутні будь-які посилання на надання житлово-комунальних послуг та на ОСОБА_5 України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Вироблена теплова енергія постачається споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і підігріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск теплової енергії без оформлення договору не допускається.

Як вбачається із змісту даної норми, теплова енергія не використовується для безпосереднього споживання, а визначає перелік господарських і технологічних потреб, де її застосування можливе, а саме: для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів. Та за даних умов, балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами. Ця норма чітко розмежовує порядок встановлення відносин - окремо у сфері теплопостачання та у сфері надання житлово-комунальних (комунальних) послуг, а саме за даних умов договір про постачання (купівлю-продаж) теплової енергії укладається між КП»Стрийтеплоенерго» і власником або балансоутримувачем будинку, а не з власниками приміщень таких будинків. Враховуючи відсутність затвердженого зазначеного типового договору, такий договір укладається його сторонами з урахуванням норм зазначеного вище законодавства, що регулює відносини у сфері теплопостачання, з дотриманням процедури укладення договорів, визначеної главою 53 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»від 24.06.2004 р. № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Договір про надання відповідних житлово-комунальних (комунальних) послуг укладається між власником або балансоутримувачем (будинку, групи будинків, житлового комплексу) та кінцевими споживачами (власниками приміщень таких будинків). Такий договір укладається відповідно до типового договору, затвердженого Постановою N 630.

З урахуванням того, що законодавцем параграфом 3 ГК України окремо врегульовано питання енергопостачання, до спірних відносин підлягають застосуванню спеціальні норми ст. ст. 275 277 ГК України.

Переліченими статтями Господарського кодексу України не визначено окремого переліку істотних умов договору енергопостачання, у звязку з цим слід керуватися загальними правилами укладення господарських договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно із ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. В силу статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Як вже зазначалося, згідно із п. 1.1 договору № 98 від 01.11.10р. відповідач взяв на себе зобовязання постачати покупцеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а покупець зобовязується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами), в терміни передбачені цим договором. За умовами п.2.1 договору сторонами погоджено, що теплова енергія постачається покупцеві в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону, гаряче водопостачання - в період опалювального сезону. В додатку № 1 до договору № 98 від 01.11.10р. , визначено обсяг Гкал. Пунктом 6.3 договору визначено порядок оплати за споживання теплової енергії, а саме покупець до 25 - числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії, у договорі також вказано тарифи за метр квадратний загальної опалювальної площі в місяць в опалювальний сезон, також у п.4.2.3 визначено обовязок енергопостачальної організації повідомляти покупця письмово, або у засобах масової інформації про зміну тарифів також п.10.1 договору визначено термін його дії. Отже, сторонами погоджено предмет договору, ціну одиниці виміру вказаної енергії, а також порядок зміни її ціни та строк дії договору. Таким чином, підстави стверджувати, що договір № 98 від 01.11.10р. є неукладеним відсутні. Про це свідчать також дії відповідача по виконанню договору № 98 від 01.11.10р., зокрема щодо проведення часткової оплати за поставлену теплову енергію та факт підписання із відповідачем додаткової угоди до договору № 98 від 01.11.10р.

Позивач просить визнати договір недійсним , оскільки від імені позивача їх підписано в.о. директора ОСОБА_4 у якої не було повноважень на підписання даного договору.

Як вбачається з Договору №98 від 01.11.2010р., від імені позивача договір підписано в.о. директора ОСОБА_4. Згідно наказу №22 від10.06.2010р. в.о. ОСОБА_4 забороняється підписувати угоди зі сторонніми організаціями без дозволу голови правління позивача.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктами 3.3, п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" розяснено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи сторона ДП»Добробут» ВАТ»Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання» вчинено дії, що свідчать про прийняття його до виконання, а саме здійснення оплати за надання послуг, що підтверджується копіями банківських виписок долучених до справи, підписанням актів виконаних робіт (наданих послуг) на виконання спірного договору, підписанням актів звіряння взаємних розрахунків та укладення додаткової угоди № 1 від 01.03.13р. до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №98 від 01.11.10р.

Відтак, за даних обставин правочин вважається схваленим, що унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами тому задоволенню не підлягають.

У заяві (вх.29556/16від 12.07.2016р.) про застосування позовної давності, представник відповідача просить суд у позові відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Відповідно до п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.13р. Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки у межах розгляду даної господарської справи, суд дійшов висновку про те, що право або охоронюваний законом інтерес особи не порушено, тому не підлягає застосуванню позовна давність.

Судові витрати необхідно віднести на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4-3, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.07.2016р.

Суддя Іванчук С.В.