КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2016 р. Справа№ 910/304/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 26.07.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року

у справі № 910/304/16 (суддя: Селівон А.М.)

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк»

про стягнення заборгованості за договором у розмірі 98 440, 25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року по справі № 910/304/16 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про стягнення 98 440, 25 грн. - задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 98 440,25 грн. основного боргу та 1476,60 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 06.04.2016 року, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року по справі № 910/304/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі № 910/304/16 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У запереченнях на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 заперечив проти доводів викладених у апеляційній скарзі ПАТ «Платинум Банк». Позивач вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судових засіданнях 12.07.2016 року та 26.07.2016 року представник відповідача надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судових засіданнях 12.07.2016 року та 26.07.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 06.04.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 травня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» (суборендар) та ОСОБА_2 (орендар) укладено договір суборенди нежитлових приміщень № 1 - ДА, за умовами п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування ? частину нежитлового вбудованого приміщення, а саме: 69,6 кв.м, загальною площею 139,2 кв.м, що знаходиться на першому поверсі у будівлі за адресою: АДРЕСА_1, а суборендар приймає у строкове платне користування зазначене нежитлове приміщення.

Приміщення знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди № А-1 від 01.05.2011 року, укладеного між ПП «Елітдизайн» та ОСОБА_2, орендар засвідчує, що має письмовий дозвіл власника на передачу приміщення в оренду (п. 1.2 договору суборенди нежитлових приміщень № 1-ДА від 01.05.11р.).

Пунктом 4.1 вказаного договору визначено, що строк суборенди складає 2 роки 11 місяців з дати підписання сторонам акту приймання - передачі відповідно до п. 2.1, 2.2 цього договору. Після закінчення терміну дії цього договору в силу вступає договір суборенди нежитлових приміщень № 2-ДА від 01 травня 2011 р.

Також 01 травня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» (суборендар) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір суборенди нежитлових приміщень № 2-ДА (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування ? частину нежитлового вбудованого приміщення, а саме: 69,6 кв.м, загальною площею 139,2 кв.м, що знаходиться на першому поверсі у будівлі за адресою: АДРЕСА_1, а суборендар приймає у строкове платне користування зазначене нежитлове приміщення.

При цьому, приміщення знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди №А-2 від 01.05.2011 року, укладеного між ПП «Елітдизайн» та ОСОБА_2 (п. 1.2 договору), що сторонами не заперечується. Вказаний факт також підтверджується наявним в матеріалах справи листом ПП «Елитдизайн» б/н від 25.04.11 року, згідного якого власник об'єкта оренди не заперечує щодо здачі вказаного приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в суборенду.

Так, розділами 2-9 договору сторони погодили умови приймання - передавання приміщення в суборенду, оренду плату, порядок розрахунків, права та обов'язки сторін, їх відповідальність та порядок вирішення спорів, строк дії, умови зміни або розірвання договору, форс - мажорні обставини тощо. Вказаний договір підписаний орендарем особисто та представником суборендаря.

В подальшому між позивачем та відповідачем 31 березня 2014 року укладено додатковий договір до договору суборенди нежитлових приміщень № 2-ДА від 01.05.11 року, згідно з яким сторони домовились вважати орендарем фізичну особу - підприємця ОСОБА_2, суборендарем - публічне акціонерне товариство «Платинум Банк».

В зв'язку з невиконанням відповідачем договірних зобов'язань з внесення орендної плати за нежитлові приміщення позивач 11 грудня 2015 року звернувся до відповідача з претензію № 50-02/Ш-12189 від 11.12.15 р. щодо сплати орендної плати за період з вересня 2014р. р. по листопад 2015 р. включно.

У відповідь на вказану претензію відповідач направив позивачу лист від 28.12.2015 року за №50-04-01/25374, у якому, з посиланням на Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014р. №405/2014, на постанову Правління Національного банку України №466 від 06.08.2014р. «Про призупинення здійснення фінансових операцій», на ч.6 ст. 762, ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, п. 9.1 та п. 9.4 договору повідомив про неможливість задоволення претензії позивача, оскільки банківське відділення, що здійснювало свою діяльність в орендованому приміщенні, починаючи з 24.07.2014р. фактично свою діяльність не здійснює, а сплата орендної плати без можливості використання об'єкту суборенди за призначенням призведе до збитків та порушить майнові права банку, як суборендаря.

Так, у січні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Платинум банк» про стягнення заборгованості по орендній платі за договором суборенди нежитлових приміщень від 01.05.2011 року № 2-ДА, та з урахуванням зави про зменшення позовних вимог просив стягнути 98 440,25 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором суборенди нежитлових приміщень №2-ДА від 01.05.2011 року в частині сплати орендної плати у період з 01 вересня 2014 року по грудень 2015 року включно, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у зазначеному вище розмірі.

У свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач послався на те, що орендоване приміщення знаходиться на території проведення антитерористичної операції та у цей час у банку був надзвичайний режим роботи, в зв'язку з чим банк з кінця липня 2014 року не використовує спірне приміщення з обставин, за настання яких не відповідає, зазначаючи при цьому про наявність форс-мажорних обставин, засвідчених сертифікатом № 649 Торгово-промислової палати України від 30.09.2014 року про настання обставин непереборної сили, що на думку відповідача, є підставою для звільнення останнього від сплати орендної плати за договором.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року по справі № 910/304/16 позов ФОП ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк» про стягнення 98 440, 25 грн. - задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами у даній справі укладений договір, який за своєю правовою природою є договором оренди. Договір оренди є одним з видів зобов'язального майнового найму, правовідносини за яким регламентуються загальними нормами зобов'язального права та майнового найму. Одним з основних обов'язків наймача (орендаря) за даним договором є своєчасне внесення орендної плати за користуванням майном.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

У відповідності до пункту 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, що розташоване у місті АДРЕСА_1 та складається з приміщень площею 69,6 кв.м, що підтверджується підписаним обома сторонами актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01 квітня 2014 року.

Згідно матеріалів справи у спірному приміщенні відповідачем було розміщене відділення № 6 ПАТ «Платинум Банк» у м. Донецьк.

Отже, позивачем виконано прийняті на себе обумовлені договором зобов'язання по наданню нежитлового приміщення в строкове платне користування, а відповідачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь - яких зауважень.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. За приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 7.2 договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 2.2 цього договору (з дати підписання сторонами акту прийому-передачі) та закінчується згідно з п. 4.1 договору (через 2 роки 11 місяців з дати підписання сторонами акту прийому-передачі), крім випадків дострокового розірвання договору.

При цьому за умовами п. 2.2 договору орендна плата за договором починає нараховуватися з дати підписання сторонами акту прийому-передачі (додаток №1), який повинен бути підписаний сторонами належним чином 01 квітня 2014 року.

Згідно п. 2.3 договору суборендар в день закінчення строку суборенди повертає, а орендар приймає приміщення, що оформлюється відповідним актом прийому-передачі, який підписується сторонами, та вважається моментом припинення строку суборенди.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 3.1 договору за користування приміщенням суборендар сплачує щомісяця орендарю орендну плату, яка розраховується у відповідності до пп. 3.1.1-3.1.4. а саме: орендна плата за березень 2014 року вважається базовим розміром сплати за суборенду. Розмір орендної плати за квітень 2014 року нараховується шляхом коректування базового розміру плати за суборенду на офіційний індекс інфляції за березень 2014 року, розрахований Держстатом України (п. 3.1.1.1). Базовий розмір сплати за суборенду не підлягає зменшенню протягом усього строку оренди (п. 3.1.2). Розмір плати за кожен послідуючий місяць нараховується шляхом коректування розміру плати за суборенду за попередній місяць на офіційний індекс інфляції попереднього місяця, розрахований Держстатом України (п. 3.1.4).

Орендна плата сплачується суборендарем у національній валюті України у безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря авансом щомісяця на підставі наданих орендарем рахунків протягом 5 банківських днів після їх отримання від орендаря, але не пізніше 15 числа поточного місяця. (п. 3.3 договору).

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, абзацом 4 п. 3.1.4 договору сторони погодили між собою те, що плата за суборенду сплачується суборендарем щомісяця за період фактичного користування орендованим приміщенням, починаючи з дати підписання акта прийму-передачі. Тобто орендна плата за користування приміщенням нараховується саме з 01 квітня 2014 року та до моменту повернення приміщення за актом у відповідності до умов договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, відповідач в обумовлений договором строк орендні платежі належним чином та в повному обсязі не здійснив. При цьому, продовжуючи перебувати в спірному приміщенні здійснив останню оплату в сумі 35000,00 грн. за серпень 2014 р. та припинив оплачувати орендні платежі з вересня 2014 року. Так, за орендарем - ПАТ «Платинум Банк» перед орендодавцем обліковується непогашена заборгованість по орендній платі в тому числі за період з 01.09.14 року по 31.12.14 року в розмірі 98440,25 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду доказів погашення вказаної заборгованості. Заборгованість відповідача з орендної плати підтверджується як матеріалами справи так і фактичними обставинами по справі. При цьому, відповідачем не було надано суду доказів повернення спірного приміщення орендареві, не використання його у спірний період. Доказів визнання недійсним чи розірвання договору суборенди нежитлових приміщень №2-ДА 01.05.11 р. або його окремих положень суду не надано. За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що вказана заборгованість підлягає стягненню.

Що стосується посилання скаржника на те, що невиконання зобов'язання щодо сплати орендних платежів виникло як наслідок дії форс-мажорних обставин, які позбавили відповідача можливості використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням, посилаючись при цьому в обґрунтування заперечень на Указ Президента України від 14.04.2014р. №405/2014, яким було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р., а також визначення районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07.04.2014р. наказом від 07.10.2014 р. № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» відповідно до рішення РНБО України від 13.04.2014 р., введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 р. № 405/2014, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Узагальнюючими обставинами непереборної сили є їх об'єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин. До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

За приписами ст. 1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» періодом проведення антитерористичної операції визначено час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 р. № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Вказаним Законом, який є спеціальним, визначаються тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У відповідності до п. 1 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Пунктом 2 статті 11 зазначеної норми права визначено, що дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Частиною 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» завданнями торгово-промислових палат є, зокрема, подання практичної допомоги підприємцям у проведенні торговельно-економічних операцій на внутрішньому та зовнішньому ринках.

Згідно положень ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції, чинній на дату укладення спірного договору та виникнення зобов'язання) засвідчує обставини форс-мажору відповідно до умов зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України, а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників). Крім того, Торгово-промислова палата здійснює виконання інших завдань, передбачених її статутом (ч. 2 ст. 3 цього Закону).

Виходячи з аналізу статті 218 Господарського кодексу України звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов'язань.

Разом з тим, як вірно вказав суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов'язання.

Слід зазначити, що за змістом ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» єдиним належним та достатнім доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин. (постанова Верховного Суду України від 19.01.2010 р., постанова Вищого господарського суду України від 23 грудня 2015 року по справі №24/25-908/5753/14р.).

Аналогічна позиція викладена в п. 2.5 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Відповідно до статті 6 та частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 4 ст. 219 Господарського кодексу України визначено, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Так, згідно п. 9.1 договору під форс-мажорними обставинами сторони розуміють обставини, які є поза можливим контролем з боку сторони договору, яка заявляє про форс-мажорні обставини, якими, за умовами договору, вважаються, наприклад стихійні лиха, катастрофи, аварії, заворушення, дії суб'єктів природних монополій чи військові дії.

При цьому за умовами п. 9.2 договору будь-яка сторона договору, що заявляє про форс-мажорні обставини повинна надати повідомлення про це іншій стороні у письмовому вигляді протягом 5 (п'яти) робочих днів після виникнення форс-мажорних обставин або протягом 5 (п'яти) робочих днів з часу, коли такій стороні стало відомо про форс-мажорні обставини. Якщо протягом вказаного строку така сторона не надсилає повідомлення про форс-мажорні обставини іншій стороні, то невиконання зобов'язань такою стороною не вважається наслідком впливу форс-мажорних обставин і, відповідно, така сторона не звільняється від відповідальності за невиконання своїх зобов'язань. Доказом існування таких обставин та їх тривалість є довідка Торгово-промислової палати України або іншого компетентного державного органу (п. 9.4).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем на підтвердження факту настання обставин непереборної сили (форс-мажору) при виконанні договору суборенди №2-ДА надано до матеріалів справи сертифікат № 649 від 30.09.2014 року про настання обставин непереборної сили, виданий Торгово-промисловою палатою України. При цьому листом № 110-03-01/2308 від 23.02.16 р. відповідач звертався до ТПП України з питання внесення виправлень технічних помилок до вказаного сертифікату про настання обставин непереборної сили № 649, за результатами розгляду якого ТПП України були внесені відповідні зміни, про що відповідача було повідомлено листом № 1543/05.1-7.1 від 26.02.16 р.

Так, сертифікатом Торгово-промислової палати України № 649 від 30.09.2014 (з внесеними змінами) про настання обставин непереборної сили встановлено, що за інформацією Служби безпеки України (лист від 13.06.2014 р. №33/2117) 07 квітня 2014 року згідно з вимогами чинного законодавства України (ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом») прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції (далі - АТО) в Донецькій, Луганській і Харківській областях. У проведенні АТО в установленому законом порядку задіяні сили (особовий склад, спеціалісти) і засоби (зброя, транспортні, спеціальні та інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом та інших суб'єктів, відповідно до законів України. При цьому в ході проведення АТО уповноваженими правоохоронними органами виявляються та розслідуються численні кримінальні правопорушення, які мають ознаки терористичних актів, диверсій, умисних вбивств, захоплень будівель і споруд, незаконного заволодіння транспортними засобами, незаконного позбавлення волі, захоплення заручників, блокування і пошкодження об'єктів транспортної системи тощо. Зазначені правопорушення, вчинювані озброєними організованими злочинними угрупованнями та окремими фізичними особами, створюють загрозу життю і здоров'ю людей, збереженню їх майна, обмежують свободу пересування територією зазначених областей. За інформацією Служби безпеки України, заходи з проведення АТО тривають (лист від 21.08.2014р. №16/4076).

Даним сертифікатом Торгово-промислова палата України підтвердила, що вищевказані події в м. Донецьку, які спричинили невиконання обов'язків за договором суборенди нежитлових приміщень №2-ДА від 01 травня 2011 року та додатковим договором до договору суборенди від 31 березня 2014 р., укладеними між ПАТ «Платинум Банк» та ФОП ОСОБА_2, є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Торгово-промислова палата України засвідчила настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 01 серпня 2014 року, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії форс-мажорних обставин на момент видачі даного сертифікату встановити неможливо.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вказаний сертифікат вважається належним доказом, у розумінні ст.ст. 32, 33 ГПК України лише в частині існування обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне виконання зобов'язань за договором суборенди № 2-ДА.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, вказаний документ повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами з точки зору можливості чи неможливості виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором за умови настання форс-мажорних обставин, які зазначені у вказаному сертифікаті ПТТ України № 649.

Так, на переконання колегії суддів, існування вказаних обставин не звільняє від обов'язку вжиття всіх необхідних заходів для належного виконання зобов'язання та своєчасного інформування про виникнення обставин, що мають наслідком невиконання чи неналежне виконання зобов'язання у відповідності до умов укладеного між сторонами правочину.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, про настання форс-мажорних обставин які сталися з 01.08.2014 року, відповідач повідомив ОСОБА_4 електронним листом тільки 15.08.14 року, тобто з порушення визначеного умовами договору строку. При цьому, зважаючи на відсутність доказів належних повноважень вказаної особи на представництво інтересів позивача та ведення відповідного листування з банком.

Як встановлено Київським апеляційним господарським судом під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_4 не є ані працівником позивача, ані уповноваженою особою на отримання кореспонденції. ОСОБА_4 є представником власника орендованого приміщення - ПП «Елітдизайн» та не має відношення до позивача за укладеним спірним договором (суборенди).

Таким чином, на переконання колегії суддів, відповідачем не було повідомлено належним чином позивача про факт настання форс-мажорних обставин, як то передбачено п. 9.2 договору. При цьому, повідомлення позивача як орендаря за договором про вказані обставини листами від 02.10.14 р. та 28.12.15 р., також здійснено відповідачем з порушенням передбаченого умовами договору строку.

Крім того, судова колегія погоджується з висновками суду про необґрунтованість тверджень відповідача щодо неможливість повідомлення орендаря про форс-мажорні обставини з посиланням на той факт, що Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» не здійснювало пересилання пошти з 24.07.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з листа Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 03.03.2016р. №532-А655, діяльність об'єктів поштового зв'язку припинено лише з 01.12.2014 року. До того ж, судова колегія звертає увагу що повідомлення про настання форс-мажорних обставин можливе не тільки через Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта», але й іншими організаціями, що надають аналогічні послуги зокрема, кур'єрська пошта, тощо.

Таким чином, оскільки відповідач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду належних та допустимих доказів фактичного невикористання приміщення внаслідок дії форс-мажорних обставин, враховуючи недотримання відповідачем умов договору щодо своєчасного повідомлення позивача про форс-мажорні обставини в обумовлений п. 9.2 спірного договору порядок та строк, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідач безпідставно посилається на форс-мажорні обставини як на підставу звільнення його від сплати орендних платежів.

Щодо посилань скаржника на постанову Правління Національного банку України № 436 від 23.07.2014 року якою визнано, що на території Донецької, Луганської областей та Автономної Республіки Крим склалася ситуація, яка унеможливлює роботу банківської системи у звичайному порядку. З метою забезпечення фінансування потреб держави та життєдіяльності населення, на виконання вимог Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22.07.2014 № 436, запроваджено, починаючи з 24.07.2014 р., надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим, та на постанову Правління Національного банку України від 06.08.2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», відповідно до якої постановлено банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 4.1 договору строк оренди приміщень складає - 2 роки 11 місяців, починаючи з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Частиною 3 ст. 291 ГК України визначено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як визначено сторонами в п. 4.4 договору останній може бути припинений достроково в односторонньому випадку при несплаті суборендарем орендної платні протягом 2 місяців з моменту вступу строку платежу та за випадків, вказаних у п. 4.5 договору та ст. 783 ЦК України.

Право сторін на дострокове припинення дії договору, що визначене умовами п. 4.5 договору, передбачає право ініціюючої сторони надання іншій письмового повідомлення за три місяці до дня такого припинення.

Проте, як встановлено судом першої інстанції що перевірено судом апеляційної інстанції, відповідачем надана копія листа від 02.10.15 № 50-02-01/26348, яким банк повідомляв позивача, про те, що на території Донецької області відповідно до постанови Правління НБУ від 23.07.2014 № 436, починаючи з 24.07.2014 запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, керуючись Постановою Правління НБУ № 466 від 06.08.2014 банком було призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, у зв'язку з чим, відділення банку № 6 в м. Донецьку, що розташоване в суборендованому приміщенні, фактично не здійснює свою діяльність, починаючи з 24.07.2014 року по теперішній час, та просив не нараховувати орендну плату з 01.08.14 р., здійснивши зарахування сплачених за серпень 2014 р. грошових кошті в розмірі 35000,00 грн. в рахунок майбутніх платежів за фактично відпрацьовані дні.

При цьому в матеріалах справи міститься копія листа ПАТ «Платинум Банк» на адресу Національного банку України № 50-04-01/2121 від 29.01.15 р., згідного якого повідомлялось про зміну з 02.02.15 р. відповідно до рішення правління ПАТ «Платинум Банк» від 20.01.15 р. № 2 реквізитів відділень банку, серед яких, зокрема, відділення № 6 ПАТ «Платинум Банк» в м. Донецьку, яке розміщувалось в спірному приміщенні.

Згідно електронного повідомлення відповідача від 04.02.15 р. № 41-114/6893 «Про внесення записів до Державного реєстру банків», копія якого міститься в матеріалах справи, новим місцезнаходженням відділення № 6 ПАТ «Платинум Банк» є: 20300, м. Умань, вул. Жовтневої революції, 11а, затверджені нові редакції положень про відділення, назва вказаного відділення змінена на Відділення № 1 ПАТ «Платинум Банк» в м. Умань.

Тобто, як вірно вказав суд першої інстанції, ПАТ «Платинум Банк» тільки в січні 2015 р. прийнято рішення про переміщення відділення № 6 в м. Умань та 27 листопада 2015 року відповідачем було надіслано на адресу ФОП ОСОБА_2 лист № 50-02-01/23903 від 27.11.15 р. про намір щодо дострокового розірвання договору №2-ДА з 21 березня 2016 року. Факт направлення вказаної пропозиції представником відповідача не заперечується, як і не повідомляється про інші пропозиції стосовно дострокового припинення договору у порядку, визначеному останнім.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів того, що сторонами підписувався акт приймання-передачі орендованого майна з оренди, тобто жодних доказів фактичної відсутності банку в орендованих приміщеннях у спірний період.

Колегія суддів погоджується, що факт наявності форс-мажорних обставин, на які посилається скаржник, як на підставу звільнення його від виконання зобов'язань за договором, не дає підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки, судом встановлено факт дійсності договору, обмеження чи відсутності доступу до приміщення зі сторони позивача не було, відсутність доказів звільнення приміщення з доведенням даної інформації до орендаря, доводить обґрунтованість позовних вимог.

Крім того, банк перемістив відділення тільки в січні 2016 р. та, відповідно, відповідачем здійснювалось використання спірного нежитлового приміщення. Факт користування майном після настання обставин форс-мажору 01.08.14 р., на які посилається відповідач, додатково підтверджується здійсненням відповідачем оплати за користування орендованим нежитловим приміщенням включно по серпень 2014 р.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що протягом періоду з 01.09.14 р. по 31.12.14р. відповідач у відповідності до умов договору користувався орендованим майном (нежитловими приміщеннями), зобов'язання щодо сплати орендної плати в сумі 98440,25 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам договору останнім виконані не були, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів звільнення спірних приміщень або доказів, що спростовують вищевикладені обставини, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 98 440,25 грн. оренди.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі № 910/304/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі № 910/304/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/304/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров