ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2016 року Справа № 904/2686/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Дмитренко Г.К.

при секретарі: Однорог О.В.

Представники сторін:

позивача - Забара А.В., дов. № б/н від 28.03.2016р.;

відповідача - Штеннікова К.Б., дов. № б/н від 26.01.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фармабене», м.Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2016 року по справі № 904/2686/16

за позовом Приватного підприємства «Фармабене», м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БаДМ», м.Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст..ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2016 року у справі № 904/2686/16 (суддя Петренко І.В.) за позовом Приватного підприємства «Фармабене», м.Дніпропетровськ до Товариства з обмеженою відповідальністю «БаДМ», м.Дніпропетровськ про визнання договору недійсним в задоволенні позову було відмовлено (а.с.164-172).

Рішення господарського суду мотивовано недоведеністю позивачем, що правочин ним укладено за наявності тяжкої обставини; в якості норм матеріального права господарський суд послався ст.ст.11, 202, 233, 509, 525, 526, 692 ЦК України, ст.ст.173, 193, 265 Господарського кодексу України.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив в апеляційному порядку позивач по справі - Приватне підприємство «Фармабене», м.Дніпропетровськ, посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема:

- господарським судом порушено приписи ст.22 ГПК України, оскільки позивачу не надано можливість ознайомитись з доказами, поданими відповідачем 10.05.2016р., а в цей же день прийнято рішення по справі;

- також, господарським судом безпідставно було відмовлено у відкладенні розгляду справи в зв`язку з необхідністю отримати позивачем відповідь на запит до Антимонопольного комітету України щодо зайняття відповідачем монопольного становища на ринку поставки лікарських засобів, чим порушено ст.ст.32, 43 ГПК України; згідно відповіді АМКУ на запит позивача рішень цього органу щодо відповідача не приймалось, але останній має значну ринкову владу та відповідачем рекомендовано утриматися від встановлення економічно необґрунтованих оптово-відпускних цін, на що позивач посилався у своїй позовній заяві;

- також судом не досліджувались обставини того, що відповідач разом з ТОВ «Оптіма-Фарм» та ТОВ «Вента, ЛТД» володіють в сукупності 87% ринку постачання лікарських засобів, тобто на інших 900 постачальників, про які зазначав відповідач припадає всього 13% ринку поставки лікарських засобів;

- крім того, господарський суд не звернув уваги, що в договорі передбачене право відповідача в односторонньому порядку встановлювати ціни на лікарські засоби та інші товари, що на думку позивача, є вкрай невигідною умовою та односторонньою зміною істотних умов, яка за загальним правилом договірного права не допускається, зокрема, п.3.1 укладеного між сторонами договору, ставить позивача в нерівне становище з відповідачем, а тому договір укладений на вкрай невигідних умовах та під впливом важкої обставини.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на відповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначаючи, що правові підстави визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні. Доводи позивача про зайняття відповідачем монопольного становища на ринку лікарських засобів не підтверджені належними доказами, а обставини з якими позивач пов»язує невигідність для нього спірної угоди стосується виконання договору, а не його укладення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, вислухав пояснення представників обох сторін, присутніх у судовому засіданні, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2011р. між Приватним підприємством «Фармабене» («покупець» за договором, позивач по справі, скаржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БаДМ» («постачальник» за договором, відповідач по справі) був укладений договір поставки №16068, відповідно до предмету якого «постачальник» зобов'язався поставити та передати у власність «покупця» лікарські препарати та засоби, засоби гігієни та догляду за хворими, лікувальну косметику та інші форми медичного асортименту (товар), а «покупець» зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (п.1.1 р.1 договору (а.с.10-12)).

Пунктами 1.2-1.3 р.1 договору сторонами узгоджено, що найменування, асортимент товару визначається за цим договором на підставі прас-листа «постачальника», що діє на момент замовлення товару «покупцем»; зміна та/або оновлення такого прас-листа здійснюється за внутрішніми правилами «постачальника»; кількість товару, що поставляється за цим договором, визначається «покупцем» при замовленні товару та зазначається у видаткових накладних на товар, який поставляється; усі видаткові накладні є невід`ємними складовими цього договору.

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що товар поставляється за цінами, які діють на момент передачі товару за видатковою накладною.

Відповідно до п.п.4.1-3.4 договору сторони домовилися, що поставка товару здійснюється на умовах DDP згідно з Інкотермс 2010, якщо інше не встановлене за домовленістю сторін; конкретне місце поставки узгоджується сторонами на кожну окрему поставку та зазначається в заявці та видаткових накладних; поставка товару здійснюється «постачальником» окремими партіями; найменування, асортимент, кількість та бажані терміни постачання партії товару визначаються в заявці, яка оформлюється в довільній формі; сторони домовились, що заявки можуть надаватись «постачальнику» у письмовій формі, електронною поштою, факсимільним зв`язком або у інший спосіб, прийнятний для «покупця». У випадку неможливості виконати заявку в цілому або частково «постачальник» попереджає про це «покупця» у письмовій формі або іншим способом, прийнятним для «постачальника»; поставка кожної партії товару здійснюється в терміни, узгоджені сторонами.

Згідно з п.п.8.6, 8.7 р.8 договору вимоги «постачальника» щодо повернення лікарських засобів, які згідно вимог Держлікслужби України заборонені тимчасово, та вимагають вилучення його з обігу шляхом вміщення в карантин - не приймаються до отримання окремого розпорядження Держлікслужби України щодо вилучення його з обігу шляхом повернення «постачальнику»; вимога «покупця» щодо повернення термолабільних, медичних - імунобіологічних препаратів або лікарських засобів, що підлягають предметно-кількісному обліку за власною ініціативою «покупця», що не має підстави органів Державної влади - «продавцем» не розглядаються; в разі виявлення невідповідностей під час приймання зазначених груп препаратів, претензії приймаються протягом доби з моменту отримання «покупцем» товару.

Пунктом 12.1 договору визначено, що даний договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками та діє до 31.12.2014р.

Крім того, на договорі від 28.12.2011р. є відмітка, що він підписаний з протоколом розбіжностей, проте зазначений протокол розбіжностей позивачем до матеріалів справи не наданий (а.с.12).

В судове засідання на вимогу Дніпропетровського апеляційного господарського суду (ухвала від 06.06.2016р. (а.с.177)) обома сторонами було надано для огляду договір від 28.12.2011р. в оригіналі та протокол розбіжностей (в оригіналі надано представником відповідача). Зазначені докази було оглянуто в оригіналах колегією суддів в судовому засіданні 02.08.2016р. Як вбачається з оригіналів документів, договір з протоколом розбіжностей було укладено саме в редакції «покупця» (позивача).

11.04.2016р. позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ТОВ «БаДМ» про визнання договору від 28.12.2011р. недійсним на підставі ст.233 ЦК України, оскільки зазначений договір був укладений позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах (а.с.4-6).

При цьому підставою визнання договору недійсним згідно зі ст.233 ЦК України позивач зазначив, що:

- відповідач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів для позивача, а тому останній не мав можливості вести договірні переговори на засадах паритетності та взаємності, отже, був змушений погодитись на умови договору, наданого відповідачем, та був обмежений у праві щодо внесення своїх змін та доповнень;

- крім цього, позивач зазначив, що однією з невигідних умов договору є ціна товару та порядок її встановлення, оскільки згідно п.3.1 договору товар поставляється за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною, отже, позивач дізнавався про ціну товару лише в момент отримання товару, що також суперечить ст.632 ЦК України;

- також позивач вказав на те, що п.8.7 договору обмежує його в правах та суперечить ст.680 ЦК України, оскільки у випадку поставки товару неналежної якості з вини відповідача та якщо позивач не встигне виявити неякісний товар протягом доби, позивач змушений компенсувати вартість такого товару за рахунок власних прибутків, тому що відповідач згідно з умовами договору не розглядає такі претензії.

Отже, на думку позивача, підписуючи такий договір, він діяв без урахування власних інтересів, оскільки залежить від відповідача. Крім того, непогодження з умовами договору мало б наслідком залишення без товарів, необхідних для функціонування аптек позивача та як наслідок банкрутство підприємства.

Також в якості додатку до позовної заяви позивачем надано оборотно-сальдові відомості, згідно яких контрагентами позивача за 2010-2014 роки були понад 80 підприємств та список препаратів, які за посиланням позивача, поставляються лише відповідачем (а.с.13-22, 23-26).

Згідно з позовною заявою, її прохальною частиною, позивач обґрунтовував позовні вимоги, посилаючись, зокрема, на ст.ст.233, 626, 628, 632, 673, 680 ЦК України (а.с.5).

Відповідач із позовом не погодився, 04.05.2016р. подав до господарського суду клопотання з реєстром суб`єктів господарювання, що здійснюють оптову торгівлю лікарськими засобами в Україні у кількості 915 підприємств, вказав на те, що зазначений перелік міститься на офіційному веб-сайті Державної служби з лікарських засобів та є публічною загальнодоступною інформацією (а.с.30-67). Крім того, у запереченнях на позов, поданих до суду 06.05.2016р., відповідач не погоджується з доводами позивача про укладення договору останнім під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки умови укладеного між сторонами договору не є тими підставами, які необхідні для визнання договору недійсним в порядку статей 215, 233 Цивільного кодексу України, що також відображено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Щодо доводів позивача про необізнаність з ціною товару до моменту поставки, невідповідності п.3.1 договору ст.632 ЦК України, то вони не відповідають дійсності, оскільки ст.632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється домовленістю сторін; за приписами ст.706 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем в момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов`язання; п.4.2 договору сторони передбачили, що поставка товару здійснюється окремими партіями за заявками «покупця» (позивача) на підставі отриманого від «постачальника» (відповідача) прайс-листа, отже, позивач на момент замовлення був обізнаний з цінами на товар та здійснював замовлення свідомо, виходячи із власних потреб, погоджуючись з умовами договору щодо ціни товару. При цьому, впродовж 4 років позивачем здійснювалось приймання товару за спірним договором, але жодного разу позивач не звернувся до відповідача в зв`язку з невідповідністю ціни товару здійсненому замовленню або з метою повернення товару в зв`язку з невідповідністю її ціни. Також не відповідають дійсності доводи позивача про те, що відповідач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів, оскільки самим позивачем надано докази, що він мав договірні відносини близько зі 100 виробниками та постачальниками, отже мав можливість здійснювати закупівлі й в інших суб`єктів господарювання. Товари, які зазначені позивачем, мають вітчизняні аналоги, вартість яких нижча, зазначені товари весь договірний період вироблялись та реалізовувались іншими суб`єктами господарювання, крім відповідача, отже позивач не був позбавлений права здійснити закупівлі в інших постачальників або зареєструватись суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності та здійснювати закупівлі безпосередньо від іноземних виробників. Спірний договір також не містить заборони для позивача здійснювати закупівлі у інших постачальників. Щодо диктату умов відповідачем, то такі доводи також не знаходять свого підтвердження, оскільки спірний договір був укладений з протоколом розбіжностей в редакції «покупця», а позивачем не надано доказів звернення до відповідача з пропозицією змінити інші, окрім зазначених в протоколі розбіжностей пунктів договору, що, в свою чергу, свідчить про згоду позивача з усіма умовами, не зазначеними в протоколі розбіжностей. Як вказує відповідач, тотожні умови співпраці щодо цін, умов поставки та повернення товару, погоджені сторонами в 2016 році, що підтверджується договором поставки № 16068 від 01.01.2016р., копію якого долучено до справи. Щодо пункту 8.7 договору, то він повністю відповідає вимогам законодавства, а саме ст.15 Закону України «Про лікарські засоби», п.2 Порядку контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 29.09.2014р. № 677, п.2.7 Наказу Міністерства охорони здоров`я від 31.10.2011р. «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами». Крім того, позивачем не надано доказів, що впродовж дії договору відповідачем було відмовлено в задоволенні вимоги позивача щодо повернення неякісного товару, натомість, позивачем здійснено відповідачу повернення товару за період 2012-2015 роки на загальну суму 145 090,37 грн., а відповідачем, в свою чергу, надано за цей же період знижок на загальну суму 2 170 300,70 грн., що свідчить про більш, ніж вигідну співпрацю з відповідачем. Підставою звернення позивача з цією позовною заявою відповідач вважає суто технічною, з метою відстрочення сплати заборгованості, оскільки ТОВ «БаДМ» (відповідач у цій справі) звернувся до господарського суду з позовом до ПП «Фармабене» (позивача) про стягнення 2 236 752,45 грн. заборгованості за спірним договором (а.с.68-80).

06.05.2016р. відповідачем подано до господарського суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір був укладений 31.12.2011р., а з позовом позивач звернувся 11.04.2016р. (а.с.81-82).

10.05.2016р. відповідачем, в доповнення до раніше поданих заперечень, до господарського суду також подані заперечення, в яких останній зазначив, що законом не заборонено встановлювати в договорі ціну як прямо, так і з посиланням на ціну в специфікаціях чи видаткових накладних, а п.5.2 договору позивач погодився, що видаткова накладна, за згодою сторін, має дані аналогічні специфікації; відповідачем ціну на імпортовані товари сформовано згідно вимог законодавства, а саме Постанови КМУ № 333 від 25.03.2009р.; щодо п.8.6 договору, то він взагалі не містить обмежень для «покупця», а передбачає обмеження саме для «постачальника»; крім того, обмеження, встановлені п.п.8.6, 8.7 договору передбачені законодавством, отже, жодного впливу на існування цих умов договору позивач не має, такі умови є обов`язковими для договорів даного виду (а.с.83-89).

Також 10.05.2016р. відповідачем подані заперечення на позов, в яких останній вказав, що позивач помилково визначає та оцінює невигідність умов спірної угоди з точки зору її виконання, а не як того вимагає закон, на момент укладення такого правочину. Крім того, відповідач зауважив, що умови спірної угоди для позивача весь час були сприятливими, оскільки позивач отримував товар з відтермінуванням оплати в 30-45 днів, отже мав додатковий час користуватися коштами від продажу товару (а.с.94-95).

10.05.2016р. позивачем до господарського суду було подане клопотання про залучення до справи Розпорядження Держлікслужби про встановлення заборони на реалізацію лікарського засобу Кардіоаргінін-Здоров`я в сиропі від 28.11.2013р. № 2748 та висновок щодо якості цього препарату від 27.11.2013р. № 4046 (а.с.96-104).

Також 10.05.2016р. позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з направленням запиту до АМКУ стосовно інформації про відповідача (а.с.105-106), яке не було задоволено господарським судом.

Крім того, 10.05.2016р. позивачем подано клопотання про витребування від позивача доказів - прайс-листів та видаткових накладних за період жовтень-грудень 2015 року на поставку товарів мережі аптек «Аптека низьких цін» та «МедСервіс» (а.с.107-108) та клопотання про залучення доказів - динаміку зміни ціни на товари, які поставляються відповідачем позивачу (а.с.109-160).

Відповідач проти задоволення клопотання про витребування доказів заперечував, зазначивши, що неможливість закупівлі товарів у інших постачальників, крім відповідача, спростовується тим, що в зв`язку з несплатою боргу співробітництво між позивачем та відповідачем зупинено на початку 2016 року, проте аптеки позивача є діючими, позивач продовжує закупівлю товарів у інших постачальників та будь-які перешкоди у діяльності аптечних закладів відсутні, отже, позивачем безперешкодно замінено «постачальника» за спірним договором. Також зазначив, що докази, які витребовує позивач не підтверджують ні тяжкий фінансовий стан підприємства, зокрема банкрутство, як на момент вчинення угоди, так і на теперішній час, ні вкрай невигідні умови на той же час, дані документи взагалі не стосуються конкретного предмету позову по цій справі (а.с.90-93).

В задоволенні вищезазначеного клопотання позивача про витребування доказів господарським судом було відмовлено, оскільки зазначені докази не стосуються предмету позову по цій справі.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, одним із способів якого є визнання правочину недійсним.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зазначена стаття повністю кореспондується зі ст.265 Господарського кодексу України.

Статтею 692 ЦК України встановлено обов'язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 233 ЦК України регламентовано, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Під тяжкими обставинами договору укладеного під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах закон визначає не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми: важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Однак для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов: кабальний правочин особа вчиняє добровільно (тут немає насильства), більше того, вона сама може бути ініціатором такого правочину, вона також усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (тут нема помилки або обману), але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

Пунктом 3.10 вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину; ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася; тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтями 6, 627, 629 ЦК України закріплено основні принципи цивільного законодавства України, зокрема, принципи свободи договору та його обов`язковості, вільного вибору контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.628 ЦК України регламентовано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України регламентовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, аналізуючи правовідносини сторін, спірний договір, колегія суддів зазначає, що зміст умов договору не суперечить положенням законодавства, правочин укладено в письмовій формі, сторони на момент укладення угоди мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було спрямоване на укладення договору та настання реальних наслідків, тому відсутні правові підстави для визнання договору № 16068 від 28.12.2011р. недійсним за правилами ст. 215 ЦК України.

Крім того, позивачем не доведено жодним належним доказом у справі укладення угоди під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах та того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивачем до матеріалів справи не надано жодного доказу існування тяжкої обставини при укладенні договору 28.12.2011р., зокрема, в матеріалах справи відсутні докази, що на момент укладення договору підприємство позивача знаходилось на межі банкрутства та (або) доказів того, що відповідач є монополістом на ринку поставки певних лікарських засобів та тільки з ним позивач мав укласти договір на поставку таких засобів, крім того, за більш високими цінами, ніж ті, що існували на ринку на той момент.

Враховуючи вищевикладене, господарським судом обґрунтовано відмовлено позивачу в позові про визнання договору поставки № 16068 від 28.12.2011р. недійсним. Також правомірно відмовлено в задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності, враховуючи приписи п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», оскільки строки позовної давності підлягають застосуванню лише якщо судом позовні вимоги визнані обґрунтованими по суті.

Доводи позивача щодо безпідставної відмови щодо відкладення розгляду справи в зв`язку із запитом інформації у Антимонопольного комітету України не приймаються колегією суддів, оскільки із відповіді АМКУ № 100-29/07-4712 від 05.05.2016р. не вбачається, що відповідач є монополістом на ринку з постачання певних лікарських засобів, а лише поряд з іншими компаніями (ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД», ПАТ «Альба Україна», ТОВ «Вента, ЛТД») має «ринкову владу», що не позбавляло позивача звернутись і до вказаних компаній, і до інших суб`єктів господарювання, що здійснюють оптову торгівлю лікарськими засобами, які містяться на офіційному веб-сайті Державної служби з лікарських засобів, з пропозицією укласти договір. Також позивачем не доведено, що лікарські засоби, які поставляв йому відповідач, перелік яких наданий позивачем в якості додатку до позовної заяви, не містить аналогів та взагалі не виготовляється та не продається в межах України іншими суб`єктами господарювання.

Щодо доводів позивача про право відповідача в односторонньому порядку встановлювати ціни на лікарські засоби та інші товари, що на думку позивача, є вкрай невигідною умовою та односторонньою зміною істотних умов та ставить позивача в нерівне становище з відповідачем, то вони не приймаються колегією суддів, оскільки п.3.1 договору встановлено, що товар постачається за цінами, які діють на момент передачі товару за видатковою накладною, що не суперечить приписам ст.632 ЦК України та відповідно до умов договору поставка здійснюється за заявками позивача згідно прайс-листа відповідача, отже, з цінами на товари позивач був обізнаний до поставки товару, а кількість товару, його найменування та асортимент міг контролювати самостійно. Крім того, п.12.3 договору передбачене право кожної із сторін ініціювати дострокове розірвання договору, в тому числі, в зв`язку з незгодою з ціною товару. Позивач зазначеним правом не скористався, протягом дії договору (до 31.12.2014р.) до відповідача з такими вимогами не звертався, що свідчить про згоду з усіма умовами спірного договору. Також зазначений договір укладений з протоколом розбіжностей в редакції позивача, що свідчить про наявність можливості узгодження всіх спірних, на думку позивача, пунктів договору.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовує та не впливає на вищенаведену правову оцінку матеріалів, обставин справи згідно з законом. Посилання скаржника на порушення господарським судом норм процесуального права не приймаються в силу ч.2 ст.104 ГПК України.

За цих обставин правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, остаточні висновки, викладені в резолютивній частині рішення господарського суду від 10.05.2016р. по цій справі, відповідають вимогам закону, обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фармабене», м.Дніпропетровськ - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2016 року у справі № 904/2686/16 - залишити без змін.

Справу повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03.08.2016р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя О.В. Джихур

Суддя Г.К. Дмитренко